КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9741/2019
Справа № 752/9202/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_6 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києвав складі судді Хоменко В.С., ухвалене в м. Київ 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про визнання угоди недійсною,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання угоди недійсною, посилаючись на те, що 19 січня 2012 року між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено угоду № 381224, зміст якої передбачає надання послуг у сфері адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, в якій позивач виступає споживачем, а ТОВ «АВТО ПРОСТО» - як надавач послуг. В ході виконання сторонами вищевказаної угоди з`ясувалося, що зазначена угода за своїм змістом суперечить вимогам закону, а саме укладена ТОВ «АВТО ПРОСТО» за межами його дієздатності; містить елементи омани ОСОБА_1 як споживача, який придбав за «допомогою» відповідача автомобіль; укладена з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства; не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, в тому числі принципам справедливості, добросовісності і розумності. На підставі вищевикладеного просила визнати недійсною з моменту її укладення угоду № 381224, укладену між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 24 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволенняпозову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що при ухваленні оспорюваного рішення суд першої інстанції залишив поза увагою основний аргумент позивача у цій справі, а саме що ТОВ «АВТО ПРОСТО» в момент укладання спірної угоди № 381224 не мало необхідної для цього ліцензії з надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, оскільки спірний правочин укладено 19 січня 2012 року, а Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», яким передбачалося ліцензування такого виду фінансової послуги, набув чинності з 08 січня 2012 року. Таким чином відповідач при укладення спірної угоди діяв за межами наданих йому законом повноважень і здійснював безліцензійну діяльність. Таку ліцензію відповідач отримав лише 15 січня 2013 року - практично через рік після укладення угоди.

Вказувала, що у Прикінцевих положеннях Закону України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» немає пункту, який би визначав юридичний статус та підтверджував легітимність угод, укладених фінансовими установами в період між набуттям вищевказаним законом чинності та моментами одержання такими установами відповідних ліцензій. Застережень про наявність будь-яких відкладальних умов щодо застосування цього закону в цілому або його окремих положеннях Прикінцеві положення також не містять.

Вважала, що зміст пунктів 3, 4 вищевказаних Прикінцевих положень стосується не моменту укладання або відкладення угод, а приведення статутної діяльності фінансових установ у відповідність з вимогами нового закону шляхом одержання ними спеціального дозволу (ліцензії) не після спливу річного строку, а протягом дії такого строку. На час, потрібний для одержання такої ліцензії статутна діяльність ТОВ «АВТО ПРОСТО» в частині надання фінансових послуг у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, на думку позивача, є незаконною і мала б бути призупиненою.

Отже, зміст укладеної сторонами угоди суперечить положенням п. 3 ч. 1 ст.9 Закону України від 01 червня 2000 року «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», положенням п. 2 ст. 3 Закону України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», положенням ч. 1 ст. 4 Закону України від 12 липня 2011 року «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно, суперечить спірна угода і положенням ч. 1 ст. 227 ЦК України, які зобов`язують визнати недійсним в судовому порядку правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідної ліцензії.

Від відповідача ТОВ «АВТО ПРОСТО» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказував, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов`язане було мати ліцензію лише через 1 рік після набрання законної сили Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» та станом на день укладення угоди 19 січня 2012 року не зобов`язане було отримувати ліцензію для здійснення своєї діяльності, оскільки існувала встановлена законом відкладальна умова. 15 січня 2013 року після набрання чинності Розпорядженням № 1676 від 09 жовтня 2012 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах», на виконання умов Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», ТОВ «АВТО ПРОСТО» отримало ліцензію на право надання фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах. Зазначав про неможливість отримати ліцензію, якщо не існує ані порядку подання заяви на отримання ліцензії, ані переліку документів, які потрібно надати для отримання ліцензії, ані умов, відповідно до яких потрібно привести свою діяльність для отримання ліцензії тощо.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позивачем вимог.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 19 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» укладено угоду № 381224, предметом якої є надання Учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля, за рахунок об`єднання грошових коштів учасників через системи АвтоТак.

Угода укладається шляхом підписання сторонами угоди та додатку № 1 та додатку № 2, які є невід`ємними частинами Угоди.

АВТО ПРОСТО є товариством, що надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів учасниками через систему придбання у групах АвтоТак.

Статтею 3 угоди передбачено, що АВТО ПРОСТО зобов`язується надавати учаснику системи наступні послуги в порядку та строки, визначені угодою, виключаючи, але не обмежуючись: включення учасника до системи АвтоТак шляхом підписання даної угоди; формування груп учасників для придбання автомобіля; включення учасника до групи для придбання автомобілів; організація та створення умов для придбання автомобілів учасниками системи; здійснення оплати автомобіля постачальнику за рахунок коштів, сплачених учасниками системи, на умовах угоди; забезпечення отримання автомобіля учасником системи згідно з умовами угоди; здійснення адміністративних процедур, необхідних для передачі автомобіля учаснику системи, який одержав право на отримання автомобіля; формування фонду для повернення коштів; приймання та перерахування страхових платежів відповідній страховій компанії; адміністрування групи, до складу якої входить учасник системи, протягом всього строку її існування; надання всіх інших послуг, визначених в угоді та додатках до неї; вчинення всіх інших дій, спрямованих на придбання учасником автомобіля через систему.

Згідно ст. 4 угоди учасник має наступні права, визначені угодою, включаючи, але не обмежуючись: право приймати участь в асигнаційних актах, організованих АВТО ПРОСТО; право вибору моделі або марки автомобіля згідно з можливостями постачальника; право сплачувати авансові внески відповідно до положень угоди; право розірвати угоду до моменту отримання автомобіля; право передачі третім особам прав та обов`язків за угодою; право отримувати інформацію щодо функціонування групи, до якої належить учасник.

Згідно ст. 5 угоди учасник зобов`язується виконувати зобов`язання, передбачені угодою, в порядку та строки, визначені угодою, включаючи, але не обмежуючись: сплатити плату за послуги, пов`язані зі вступом до системи при укладанні угоди; сплатити плату за послуги, пов`язані з видачею автомобіля за системою при наданні такого права; щомісячно сплачувати повні внески; сплачувати внески зі страхування автомобіля після отримання автомобіля; отримати автомобіль за умови виконання зобов`язань, встановлених угодою; підписати відповідний двосторонній акт, що свідчить про виконання зобов`язань за угодою; за вимогою АВТО ПРОСТО надавати копії квитанцій про оплату внесків за угодою.

Додатком № 1 до угоди передбачено графік внесків, зазначена винагорода за послуги, пов`язані з включенням договору до системи АвтоТак (у розмірі 2704,32 грн.) та формуванням групи у 3 % річних + ПДВ, щомісячний цілий чистий внесок - у 0,8333 %, щомісячний внесок в оплату послуг у % + ПДВ - 0,5; щомісячний внесок в оплату страхового платежу у % - 0,065, вказано транспортний засіб, який має бути поставлений ОСОБА_4 через систему АвтоТак - Сhery Amulet, ціна автомобіля - 75120 грн. (а. с. 14).

Згідно п. 1.2 додатку № 2 до угоди, учасник уповноважує АВТО ПРОСТО на організацію та адміністрування системи АвтоТак. Система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання автомобіля, відповідає кількості автомобілів, яку можна придбати за рахунок чистого фонду групи. Учаснику, який сплатив повну вартість автомобіля та виконав усі зобов`язання щодо сплати внесків в оплату послуг та страхових платежів, буде надано право на отримання автомобіля на найближчому асигнаційному акті, який буде проводитись у місяці, наступному за місяцем, в якому учасник повністю виконав усі зобов`язання за угодою. Такий учасник користується пріоритетом в отриманні автомобіля перед іншими учасниками групи.

Згідно п. п. 4.1, 8.2 додатку № 2 до угоди, учасник, який належним чином виконує свої зобов`язання за даною угодою, отримує автомобіль через механізми надання прав отримання автомобіля, передбачені в угоді. Учасник, якому надано право на отримання автомобіля, має право одержати автомобіль у зазначений термін, якщо він на момент такого одержання належно виконує свої зобов`язання та попередньо виконав наведені в переліку зобов`язання.

На виконання договору позивачем на користь відповідача було сплачено 109097,27 грн. (а. с. 28).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із позовом про захист прав споживача, ОСОБА_5 посилалася на такі підстави визнання угоди недійсною: укладання даної угоди за межами дієздатності ТОВ «АВТО ПРОСТО», що підпадає під дію ст. 227 ЦК України; укладення сторонами спору такої угоди, яка містить елементи омани ОСОБА_1 як споживача відносно істотних умов купівлі нею автотранспортного засобу, що, в свою чергу, підпадає під дію ст. 230 ЦК України та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - нечесна підприємницька практика; укладання зазначеної вище угоди всупереч інтересам держави і суспільства, що підпадає під дію ст. 228 ЦК України; укладання угоди з порушенням загальних засад цивільного законодавства, зокрема закріплених у п. 6 ст. 3 ЦК України принципів справедливості, добросовісності, розумності.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії) може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Так, позивач посилався на здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку «пірамідальних схем», коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності «пірамідальної схеми».

При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб`єкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.

Так, «пірамідальній схемі» властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, від 25 червня 2014 року № 6-74цс14, від 03 вересня 2014 року № 6-98цс14)

У той самий час предметом угоди сторін, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у групах АвтоТак, є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля.

Згідно ст. 2 угоди, АВТО ПРОСТО гарантує надання учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання учасником всіх зобов`язань, передбачених угодою.

Статтею 3 угоди передбачено, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов`язується забезпечити отримання учасником автомобіля згідно з умовами Угоди. При цьому відповідно до ст. 8.2 додатку № 2 до угоди поняття «право на отримання автомобіля» означає право учасника одержати власне автомобіль та обов`язок товариства передати автомобіль у зазначений термін, якщо учасник на момент фактичної передачі автомобіля належно виконує свої зобов`язання. Водночас ТОВ «АВТО ПРОСТО» зобов`язане надіслати постачальнику замовлення на передачу автомобіля учаснику протягом 5 робочих днів після того, як учасник, у якого виникло право на одержання автомобіля, здійснить відповідні платежі.

Передбачені угодою умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, які названі в угоді «Чисті внески» або «Внесок в оплату товару».

Згідно з п. 2.6 ст. 2 додатку № 2 до угоди чисті внески, сплачені учасником у встановлені строки та відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на момент сплати, зараховуються як відсоток від вартості автомобіля, що у свою чергу є оплатою за товар - автомобіль.

Таким чином, в угоді чітко передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля.

Отже, угодою передбачена щомісячна сплата внесків за (товар) автомобіль, який передається споживачеві в рамках укладеної угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару.

Споживач, який виконав усі умови угоди, має повне право вимагати від ТОВ «АВТО ПРОСТО» виконання свого зобов`язання, а саме: оплатити продавцю вартість автомобіля та передати автомобіль споживачу, незалежно від того, чи сплачують кошти інші споживачі.

Отже, за системою придбання автомобілів у групах АвтоТак кожний з учасників, який належним чином виконує зобов`язання за угодою, отримує автомобіль через механізм, передбачений в угоді, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання автомобіля, відповідає кількості автомобілів, яку можна придбати за рахунок чистого фонду групи, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи (п. 1.2 ст. 1, п. 4.1 ст. 4 додатку № 2 до угоди).

За таких обставин правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що розподілення автомобілів проходить за «пірамідальною схемою» - безтоварність та сплата компенсації одним учасником за рахунок інших, оскільки за схемою придбання товарів у групах придбавають товар усі учасники за рахунок об`єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами учасниками схеми є тільки в часі одержання автомобіля кожним із них, за умови виконання своїх зобов`язань

Крім того, для віднесення схеми до «пірамідальної» необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, оскільки діяльність ТОВ «АВТО ПРОСТО» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття «фінансова послуга».

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (введено в дію з 09 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону України № 3462-ІV від 02 червня 2011 року ««Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг»:

3. Фінансові установи зобов`язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідності із вимогами цього Закону.

4. Спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах»).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах.

Враховуючи те, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, правильним є висновок суду про те, що така діяльність здійснюється товариством легітимно.

Дана позиція неодноразово висловлювалася Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в ухвалах від 11 грудня 2013 року № 6-37067св13, від 18 грудня 2013 року № 6-33862св13, у рішенні від 05 лютого 2014 року № 6-47266св13, в яких позивачі також оскаржували угоди, укладені після набрання чинності Законом України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» та до отримання ТОВ «АВТО ПРОСТО» ліцензії на надання відповідної фінансової послуги.

За таких обставин правомірними є висновки суду першої інстанції про відсутність елементів омани позивача як споживача і застосування відповідачем нечесної підприємницької практики, де суд також правильно відхилив доводи позивача про укладення угоди за межами дієздатності ТОВ «АВТО ПРОСТО».

Судом також проаналізовано зміст оспорюваної угоди з точки зору справедливості її умов.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Дані висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та обґрунтовано застосовані судом першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив, що угода від 19 січня 2012 року була укладена у письмовій формі, у ній вказано предмет, визначено розмір плати та строк її сплати, вона підписана сторонами. Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Згідно ст. 10 угоди, підписання цієї угоди та додатків до неї є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди та додатків до неї. Учасник заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника АВТО ПРОСТО, уважно прочитав та зрозумів угоду та додатки до неї.

Згідно п. 13.8 ст. 13 додатку № 2 до угоди учаснику надається сім днів для того, щоб він міг детально ознайомитися з угодою та прийняти її чи відмовитись від участі в системі АвтоТак. При цьому в разі розірвання угоди протягом семи днів з дати її підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок ТОВ «АВТО ПРОСТО». Для цього необхідно письмово повідомити ТОВ «АВТО ПРОСТО» про розірвання угоди.

Однак позивач із заявою про розірвання угоди в семиденний термін до відповідача не зверталася, що свідчить про її розуміння та згоду з усіма умовами угоди.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам; отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови укладеної угоди, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору та остання підтвердила згоду з нею своїм підписом, що є дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивачем не доведено, що правочин укладено із порушенням принципів справедливості, добросовісності, розумності, або вчинено із метою, що суперечить інтересам держави і суспільства та із порушенням публічного порядку.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову із підстав його недоведеності, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, визначив характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягала застосуванню.

Спростовуються самим змістом рішення доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції залишено поза увагою основний аргумент позивача про те, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» в момент укладання спірної угоди № 381224 не мало необхідної для цього ліцензії з надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Так, судом надано належної оцінки цим доводам і правомірно встановлено, що спірна угода сторонами укладена 19 січня 2012 року, а відсутність ліцензії у відповідача на цей момент пояснюється відсутністю законодавчого закріплення Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, які були затверджені розпорядженням № 1676 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, лише 09 жовтня 2012 року «Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах». На думку суду, з яким також погоджується апеляційний суд, твердження позивача про укладення угоди відповідачем поза межами дієздатності є хибним.

Доводи апеляційної скарги, що у прикінцевих положеннях Закону України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» немає пункту, який би визначав юридичний статус та підтверджував легітимність угод, укладених фінансовими установами в період між набуттям вищевказаним законом чинності та моментами одержання такими установами відповідних ліцензій, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

При цьому додаткове визначення юридичного статусу та підтвердження легітимності будь-яких угод не передбачене жодним положенням ЦК України та відхиляється апеляційним судом.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги, що Закон України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» набув чинності з 08 січня 2012 року та інших умов щодо набуття цим законом або його окремими положеннями чинності або відкладальних умов щодо його застосування в Прикінцевих положеннях не зазначено, а отже правочин в момент вчинення не відповідав вимогам, встановленим ч. 1 ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним.

Також не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що на час, потрібний для одержання ліцензії, статутна діяльність відповідача мала б бути призупиненою, оскільки вони виходять із припущень позивача та його помилкових тлумачень Прикінцевих положень Закону України від 02 червня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», враховуючи, що вимога тимчасового зупинення господарської діяльності в даному Законі відсутня і станом на момент набрання чинності зазначеним Законом Ліцензійні умови провадження відповідної діяльності не існували взагалі, оскільки Перехідними положеннями закону лише передбачено їх запровадження.

Зупинення господарської діяльності є одним із видів адміністративно-господарських санкцій, передбачених ГК України (ст. 246), яка застосовується лише у разі здійснення господарської діяльності з порушенням екологічних вимог, однак на такі підстави позивач не посилався.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_6 ,залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 24 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.