06.08.2019 Справа № 363/5000/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Баличевої М.Б., секретаря Рибки І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 41 500 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2015 році позивач згідно умов договору виконав роботу по будівництву зруба для ОСОБА_2 , за виконану роботу встановлена плата у розмірі 84 000 грн. За будівництво зрубу відповідач сплатив ОСОБА_1 42 500 грн., але за відповідачем залишився боргу на суму 41 500 грн. Відповідач надав ОСОБА_1 власноруч написану розписку від 27.11.2015 року, де зазначив, що зобов`язався сплатити позивачу до 01.12.2015 року 41 500 грн. на картку «Приватбанк», тобто повернути борг. 13.11.2018 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу у сумі 41 500 грн. до 25.11.2018 року. Таким чином, позивач вважає, що договір позики відбувся, відповідач свої боргові відносини не виконав, борг до 25.11.2018 року не повернув і на день подання позовної заяви до суду добровільно борг не повертає.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду телефонограму, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, раніше надавав письмовий відзив на позовну заяву, вважає позов необґрунтованим, посилаючись на те, що між ним та позивачем не було боргових зобов`язань, а були договірні правовідносини з виконання робіт по будівництву зрубу, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Судом встановлено, що 27.11.2015 року ОСОБА_2 була складена письмова розписка про те, що останній повинен віддати ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 41 500 грн., як залишок за виконані роботи по будівництву зруба до 01.12.2015 року, шляхом перерахування грошових коштів на картку «ПриватБанк» ОСОБА_1 .

13.11.2018 року ОСОБА_1 було направлено на поштову адресу: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 41 500 грн. за виконані роботи по будівництву зруба.

За змістом ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на зазначені норми закону за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11.11.2015р. у справі №6-1967цс15, від 18.01.2017р. у справі №6-2789цс16, де зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Як вбачається з розсписки, яка датована 27.11.2015 року, відповідач ОСОБА_2 зобов`язався до 01.12.2015 року перерахувати 41500 гривень як залишок за виконані роботи по будівництву зрубу.

За змістом ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу; договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно ч.1 ст.839 цього Кодексу підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на зазначене, вбачається, що між сторонами виникли правовідносини саме з договору підряду щодо будівництва зрубу.

Отже, судом встановлено, що надана позивачем розписка не містять факту отримання відповідачем грошових коштів у борг (позику) та не містять зобов`язання про їх повернення.

В силу ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, суд вважає, що розписка від 27.11.2015 року, яка написана від імені відповідача ОСОБА_2 , не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, а свідчать про укладення між сторонами договору підряду.

Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу вказаної розписки, дійшов висновку, що укладення між сторонами договору позики не відбулося, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення боргу не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивача.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 76, 77, 81, 141, 258-268, 354 ЦПК України, ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 серпня 2019 року.

Головуючий М.Б. Баличева