Справа № 952/816/19
Провадження № 2-о/626/54/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

05.12.2019 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківсьь кої області

в складі: головуючого судді Рибальченко І.Г.,

за участі секретаря Скачко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду з заявою та просив встановити юридичний факт його поранення, при виконанні обов`язків військової служби 27.08.2014 року поблизу міста Кальміуське (Комсомольське) Старобешівського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Свою заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що він 06 серпня 2014 року призваний під час мобілізації в особливий період у військову частину НОМЕР_1 та призначений на посаду начальника ремонтної майстерні артилерійського озброєння ремонтного взводу ремонтної роти ракетно-артилерійського озброєння ремонтно-відновлювального батальйону у військовому званні старшого сержанта. Крім того, був залучений та брав безпосередню участь в бойових діях на території Донецької та Луганської областей ( з 25.08.2014 року по 30.08.2014 року та з 17.03.2015 року по 04.09.2015 року). Станом на 27.08.2014 року підрозділ заявника перебував поблизу міста Кальміуське (Комсомольське) Старобешівського району Донецької області. Того ж дня заявник, під час здійснення маршу поблизу міста Кальміуське (Комсомольське) Старобешівського району Донецької області, потрапив під артилерійський обстріл, внаслідок чого одержав вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку. Витягом із протоколу військово-лікарської комісії північного регіону №257 від 15.07.2016 року, виданим на ім`я ОСОБА_1 , встановлено, що насліки вибухової травми , закритої черпно-мозкової травми, струсу головного мозку (27.08.2014 року) у вигляді посттравматичної і дисциркуляторної атеросклеротичної, гіпертонічної енцефалопатії ІІ ст. з лікворно-венозною листензією, астенодепресивним, вестибуло-кохлеарним синдромами, помірним когнітивним зниженням. Органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад. Хронічна двобічна сенсо-невральна приглухуватість І-ІІ ст. пов`язані із захистом Батьківщини. Захворювання: гіпертонічна хвороба І-ІІ ст., 2 ступеня. Ішемічна хвороба серця:стабільна стенокардія. ФК-1. Атеросклеротичний кардіосклероз. СН-1 - пов`язані із захистом Батьківщини.

Відповідно до Довідки МСЕК серія 12ААА №955853 від 03.10.2018 року ОСОБА_1 встановлена ІІІ група інвалідності.

Посилаючись на те, що його поранення відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник вказує, що встановлення такого юридичного факту йому необхідно для визначення статусу жертви міжнародного збройного конфлікту з подальшим виникненням права на отримання допомоги від гуманітарних організацій. Крім того, зазначає, що встановлення такого факту в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду не передбачено, а тому просив задовольнити його заяву.

ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, направив до суду заяву, в якій свою заяву про встановлення факу підтримав та просив її задовольнити. Судове засідання просив проводити без нього.

Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заінтересована особа - представник Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 06.08.2014 року ОСОБА_1 було призвано у в/ч НОМЕР_1 та призначений на посаду начальника ремонтної майстерні артилерійського озброєння відновлювального батальйону у військовому званні старшого сержанта.

Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої 27.01.2016 року військовою частиною польова пошта НОМЕР_2 , старший сержант ОСОБА_1 дійсно в період з 25.08.2014 року по 30.08.2014 року та з 17.03.2015 року по 04.09.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області.

27.08.2014 року в ході бойових дій ОСОБА_1 отримав поранення.

Як слідує з довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) старшого сержанта ОСОБА_1 № 410 від 26.01.2016 року, останній 27.08.2014 року отримав: вибухову травму, закриту черепно-мозгову травму, струс головного мозку. Поранення отримане в ході виконання поставлених завдань, під час здійснення маршу в зоні ведення АТО, поблизу населеного пункту Кальміуське Донецької області, потрапив під артилерійський обстріл з боку незаконних збройних формувань.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців від 15.07.2016 року № 257: " Травма (насліки вибухової травми , закритої черпно-мозкової травми, струсу головного мозку (27.08.2014 року) у вигляді посттравматичної і дисциркуляторної атеросклеротичної, гіпертонічної енцефалопатії ІІ ст. з лікворно-венозною листензією, астенодепресивним, вестибуло-кохлеарним синдромами, помірним когнітивним зниженням. Органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад. Хронічна двобічна сенсо-невральна приглухуватість І-ІІ ст., ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та військових операцій, старшого сержанта запасу ОСОБА_1 , пов`язані із захистом Батьківщини. Захворювання: гіпертонічна хвороба І-ІІ ст., 2 ступеня. Ішемічна хвороба серця:стабільна стенокардія. ФК-1. Атеросклеротичний кардіосклероз. СН-1 - пов`язані із захистом Батьківщини".

Відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААА № 955853 від 03.10.2018 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності з 01.10.2018 року , за травмами та захворюваннями пов`язаними із захистом Батьківщини.

Отже, факт поранення заявника при виконанні обовязків військової служби 27.08.2014 року в районі міста Кальміуське Донецької області встановлений відповідними органами.

Разом з тим, ОСОБА_1 звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що він отримав поранення при виконанні військової служби 27.08.2014 року в районі м.Кальміуське Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, акцентував увагу суду на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Суд відмічає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписів ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Верховною Радою України з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014 року. Цей закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. Також визначено дату початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року.

З метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнятий Закон України "Про санкції" від 14.08.2014 року, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації.

Незаконно анексувавши Крим, Російська Федерація продовжила свою військову агресію у відношенні до України.

Законом України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.

Частиною 4 статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст.1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 року).

Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "а", "b", "c", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.

Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують, на думку суду, також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р.

З огляду на викладене та встановлені обставини, суд погоджується з доводами заявника, що його поранення при виконанні обов`язків військової служби 27.08.2014 року в районі міста Кальміуське Донецької області, сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

При розгляді цієї справи, судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду в справі №755/14659/16-ц та в інших постановах цього суду , в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно - наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.

З урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 31.03.1995року №5 "Про судову практику в справах провстановлення фактів, що мають юридичне значення" слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі "Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia" від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі "Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia" від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі "Sargasyanv. Azerbaijan" від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).

Встановлення юридичного факту поранення заявника при виконанні обов`язку військової служби 27.08.2014 року в районі м.Кальміуське Донецької області, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, породжуватиме для заявника юридичні наслідки - набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.

Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1ст.79 Закону України "Про міжнародне приватне право" від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України.

Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях", дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Суд звертає увагу, що необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, і вчасно надіслали на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідні листи.

Відповідно до змісту вказаних рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення листи було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти. Натомість, Російська Федерація у судовому засіданні участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла.

Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту поранення заявника при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, так як встановлення даного факту породжує для заявника певні правові наслідки.

На підставі наведеного та керуючись ст.12, 89, 263, 264, 265, 273, 315-317 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити юридичний факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язків військової служби 27.08.2014 року в районі міста Кальміуське (Комсомольське) Старобешівського району Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Суддя