Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 522/17354/16-ц

провадження № 61-21581св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - територіальна громада в особі Одеської міської ради,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Кравчук Т.С., та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів Кононенко Н. А., Гайворонського С. П., Середи С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради про визнання за нею право власності за набувальною давністю, і з урахуванням уточнень в обґрунтування позовних вимог посилаласьна те, що вона з 2004 року і по час звернення до суду добросовісно, відкрито та безперервно володіла та користувалась, утримувала, підтримувала в належному стані нежитловеприміщення, а тому виникли підстави визнати за нею право власності на квартируАДРЕСА_1 , що вона і просила суд.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2017 рокурішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року залишено без змін.

Судові рішення про відмову у задоволенні позовних вимог мотивовано тим, що спірне приміщення є нежитловим приміщенням, яке використовується власником (територіальною громадою м. Одеси) за цільовим призначенням - обслуговування каналізаційної мережі багатоквартирного житлового будинку, а отже не може використовуватись позивачем як житлове приміщення, з чого випливає, що власник майна - територіальна громада м. Одеси не втратила інтересу до спірного приміщення, визнає цю річ своєю і не погоджується з можливістю її втрати.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Заявник просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої або суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2017 року .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 522/17354/16-ц з Приморського районного суду м. Одеси.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу № 522/17354/16-ц передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не перевірили належним чином всі наявні докази, не з`ясували у повному обсязі обставини справи, не перевіряли обґрунтованість позовних вимог, ухвалили необґрунтоване рішення тільки з урахуванням інтересів відповідача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що з 2004 року ОСОБА_1 працює в ООО «Добробут», яке у подальшому перейменоване в ЖКС «Фонтанський» на посаді двірника, що підтверджується трудовою книжкою.

Позивач проживає у нежитловому, підсобному приміщенні АДРЕСА_1 без правових підстав.

Власник нежитлового приміщення - територіальна громада м. Одеси.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відсутні умови, передбачені статтею 344 ЦК України для визнання права власності за набувальною давністю за особою, яка володіє чужим майном.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду додатково визначила, що однією з умов набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є добросовісність особи саме на момент заволодіння нею чужим майном.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

До аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 відкрито, безперервно та безтитульно володіла спірним майном. Даний факт відповідачем не заперечувався.

В результаті тривалого листування ОСОБА_1 з КП «ЖКС «Фонтанський», Приморською районною адміністрацією, Одеською міською радою, ОСОБА_1 було повідомлено, що спірне нерухоме майно належить територіальній громаді м. Одеси, а також про правовий режим даного майна - нежитлове, підсобне приміщення, в якому проходять загально житлові каналізаційні комунікації.

Приморська районна адміністрації Одеської міської ради повідомляла ОСОБА_1 про неможливість зміни статусу приміщення на АДРЕСА_2 з нежитлового на житлове, оскільки реконструкція всієї внутрішньо домової системи каналізації неможлива, а також повідомляла те, що нежитлове приміщення використовується за цільовим призначенням - обслуговування каналізаційної мережі багатоквартирного житлового будинку, та не може використовуватись як житлове приміщення.

Вказані дії з боку Приморської районної адміністрації Одеської міської ради , як представника територіальної громади м. Одеси, свідчать про інтерес та небайдужість до своєї власності - нежитлового приміщення на АДРЕСА_2 .

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення не має власника, вибув із комунальної власності або ж є безхазяйним.

Таким чином, ОСОБА_1 є недобросовісним володільцем нежитлового приміщення на АДРЕСА_3 , оскільки володіла інформацією про наявність власника нежитлового підсобного приміщення - територіальна громада м. Одеси, що власник не втратив інтересу до спірного приміщення, визнає цю річ своєю і не погоджується з можливістю її втрати, що не дає підстави для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги, відносно того, що суди не перевірили належним чином всі наявні докази, не з`ясували у повному обсязі обставини справи, не перевіряли обґрунтованість позовних вимог, ухвалили необґрунтоване рішення тільки з урахуванням інтересів відповідача не заслуговують на увагу.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. П. Штелик