печерський районний суд міста києва
Справа № 236/1058/19-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Шевченко Т.В

справа № 236/1058/19-Ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за використану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача Соколова В.П.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» суму заборгованості із заробітної плати та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку 16 475,3 грн., суму винагороди за підсумком роботи за 2016 рік 2 330,48 грн, суму середнього заробітку за період затримки розрахунку 122 229,78 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що з жовтня 1995 р. працював на ДП «Донецька залізниця».

03 травня 2017 року позивач був звільнений із займаної посади, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У день звільнення йому було видано трудову книжку, але не виплачено заборгованість із заробітної плати за період:

за липень 2016 року у розмірі 3 252,38 грн. заробітної плати,

за березень 2017 року 4 807,42 грн. заробітної плати, з якої у липні 2017 р йому було виплачено 1 114,86 грн.,

за квітень 2017 року 3 908,71 грн. заробітної плати,

за травень 2017 року 5 622,18 грн. заробітної плати, що включає в себе саму заробітну плату та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку.

Крім цього, відповідно до наказу № Ц-2-25/1666-17 від 11 липня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» зобов`язалась виплатити працівникам регіональних філій, філій (в тому числі колишнім начальникам (виконуючим обов`язки начальника) регіональних філій і філій), винагороду за підсумком роботи за 2016 року у відсотках до посадового окладу (місячної тарифної ставки, розрахованої на норму 167 годин), який склався на кінець 2016 року, враховуючи виконання показників роботи за 2016 рік. Відповідно до наказу винагорода, яка належить позивачу до виплати, складає 2 330,48 грн., яка на день звільнення позивача йому не виплачена.

Позивач вказує, що зазначена заборгованість із заробітної плати є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Крім того, позивач вважає, що відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, на його користь з відповідача підлягає стягненню сума компенсації у розмірі 2 439,21 грн.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 березня 2019 р. справу передано до Печерського районного суду м. Києва для розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2019 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків.

Після усунення недоліків ухвалою суду від 28 травня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у судове засідання. Одночасно вказаною ухвалою витребувано:

- у Бахмутсько-Лиманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області індивідуальні відомості про застраховану особа ОСОБА_1 (за формою ОК-7) за липень 2016 р. та за березень, квітень, травень 2017 р.;

- у Головного управління ДФС у Донецькій області відомості про доходи ОСОБА_1 за липень 2016 р. та за березень, квітень, травень 2017 р., з зазначенням отриманих податків та інших обов`язкових платежів.

12 липня 2019 р. до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача Соколової В.П. , відповідно до якого у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017, та відсутністю первинних документів бухгалтерського обліку нарахування заробітної плати працівникам було припинено. Вказує, що адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень була захоплена невідомими особами. Таким чином, з 20.03.2017 відповідач втратив контроль над структурним підрозділом і його діяльністю після захоплення. Зазначені обставини дають підстави для критичного оцінювання наданих позивачем доказів по справі. З підстав вказаного вважає, що вимоги позивача щодо нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними.

Додатково зазначила, що згідно з Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року № 126/2/21 - 10.2 порушення норм трудового законодавства щодо працівників структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» виникли через форс-мажорні обставини, а тому відповідач звільнений від відповідальності за невиконання обов`язків передбачених законодавством про працю.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку.

Згідно зі статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного громадянина на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11 жовтня 1995 р. працював у структурних підрозділах, що входили до складу Донецької залізниці. Остання займана ним посада -начальник відділу поточного утримання і постачання виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

03 травня 2017 року наказом (розпорядження) № 30/ос від 03.05.2017 року про припинення трудового договору (контракту) ПАТ «Українська залізниця» позивача звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, з виплатою компенсації за 21 днів відпустки.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до частини першої ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява №9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 05 травня 2017 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою.

Згідно зі ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Враховуючи позовні вимоги, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

16 січня 2018 року Торгово-промисловою палатою України був наданий науково-правовий висновок № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця», Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), починаючи з 20 березня 2017 року.

Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Втрата контролю і доступу АТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця», Регіональну філію «Донецька залізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, що може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язань.

За таких обставин підстави для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України відсутні.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Наказом структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, який видано відповідно наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Наказом виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ, який видано відповідно до вищевказаного наказу, встановлено початок простою з 08-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.

Відповідно до наказу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 21.03.2017 року № 21/ІОЦ вирішено підвищити з 1.03.2017 року на 25% годинної тарифної ставки та посадові оклади працівників виробничого підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також коригування заробітної плати та інших виплат проводити за період до 1.07.2016 на коефіцієнт 1,5, за період з 1.07.2016 до 1.03.2017 - на коефіцієнт - 1,25.

На підтвердження доводів щодо нарахування, але невиплати заробітної плати позивачем надано розрахункові листи, згідно яких за липень 2016 р. сума до виплати складає 3 252,38 грн., за березень 2017 року сума до виплати складає 4 807,42 грн. з урахуванням 8 днів простою; за квітень 2017 року - сума до виплати складає 3 908,71 грн., з урахуванням 19 днів простою; за травень 2017 року - сума до виплати становить 5 622,18 грн., з урахуванням 1 днів простою, (складається із заробітної плати за травень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку).

Вказані розрахунки відповідають даним Табелів обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати за березень - травень 2017 р.

Згідно доводів позивача, які відповідачем в належний спосіб не спростовані, 24 липня 2017 р. йому була виплачена сума авансу за березень 2017 р. у розмірі 1 114,86 грн.

Тобто, відповідачем позивачу не було виплачено за березень 2017 року заробітну плату у розмірі 3 692,56 грн.

Таким чином за липень 2016 р., березень 2017 року (частково), квітень 2017 року, травень 2017 року, позивачу не було видано грошових коштів відповідачем.

Оскільки надані позивачем докази про нарахування їй заробітної плати відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, доводи відповідача про ненадання позивачем належних, допустимих, достовірних та переконливих доказів є помилковим. Окрім того, письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору» № 30/ОС від 03.05.2017 р., табеля обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати, не спростовані відповідачем

Відповідно до норм ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в розрахунках, наданих позивачем.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Крім того, згідно з висновком Верховного Суду, який викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи викладені обставини, та те, що відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження перерахування позивачу нарахованої заробітної плати за вищевказані періоди, суд приходить до висновку, що позивач підтвердив наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за липень 2016 р. та за період з березня по травень 2017 року в загальному розмірі 16 475,83 грн.

Наявність викладених у науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання, проте не звільняє роботодавця від обов`язку здійснити оплату праці, що є конституційним правом людини.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписом керівника структурного підрозділу, провідного інженера відділу кадрів, бухгалтера та затверджені печаткою виробничої одиниці; а відповідачем не надано суду доказів, що на час складання цих документів відповідні посадові особи не мали повноважень, печатка виробничої одиниці визнана недійсною.

З огляду на відсутність доказів на підтвердження виплати позивачу нарахованої заробітної плати за вказаний період, позовні вимоги про стягнення депонованої заробітної плати за вказаний період в сумі 16 475,83 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів на підтвердження суми винагороди, яка належить йому до виплати, відповідно до наказу ПАТ «Українська залізниця» № Ц-2-25/1666-17 від 11 липня 2017 року. На підтвердження цього надано лише посилання на електронну сторінку профспілки залізничників і транспортних будівельників, яка жодним чином не підтверджує, яким саме працівникам та у якому розмірі нарахована винагорода.

З урахуванням викладеного позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Отже, у разі порушення строків виплати заробітної плати незалежно від вини власника або уповноваженого ним органу (особи) працівники мають право на отримання компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Пунктом 4 вказаного Порядку передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Позивачем наведено у позовній заяві розрахунок компенсації втрати частини грошових доходів за період з липня 2016 року, з березня 2017 року по травень 2017 року на суму 2 439 грн. 78 коп., який відповідачем не спростовано.

Враховуючи положення Порядку, невиплати відповідачем заробітної плати в передбачені законом строки, суд дійшов висновку про задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 2 439 грн. 78коп., розрахунок якої наведено позивачем у позові.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню на суму 18 915 грн. 61 коп. (16 475 грн. 83 коп. + 2 439 грн. 78коп.).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 24 грн. 40 коп. (сплачений за позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у розмірі 1% від заявленої суми) та на користь держави у розмірі 164 грн. 76 коп. (1% від ціни позову про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової вихідної допомоги).

Керуючись ст. 115, 116, 117 КЗпП України, Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за використану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки у розмірі 16 475,83 грн. та компенсацію втрати частини грошових доходів за період з липня 2016 року, з березня 2017 року по травень 2017 року на суму 2 439 грн. 78 коп., що разом складає 18 915 грн. 61 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 24 грн. 40 коп. та на користь держави у розмірі 164 грн. 76 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця»: м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, .

Суддя О.В.Батрин