Єдиний унікальний номер 229/3463/19 Номер провадження 22-ц/804/3003/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у м. Бахмут Донецької області у приміщенні суду в письмовому провадженні цивільну справу № 229/3463/19 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство "Українська залізниця", про стягнення заборгованості по заробітній платі, винагороди за підсумками роботи з апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02 вересня 2019 року у складі судді Панової Т.Л., -

В С Т А Н О В И В:

18 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі ПАТ "Укрзалізниця"), яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі АТ "Укрзалізниця") про стягнення заборгованості по заробітній платі, винагороди за підсумками роботи.

Зазначала, що з 2002 року працювала електромеханіком, інженером в Ясинуватській дистанції сигналізації та зв`язку Державного підприємства "Донецька залізниця", яка наказом ПАТ "Укрзалізниця" від 15 квітня 2016 року № 303 була реорганізована у виробничій підрозділ "Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

З березня 2017 року відповідач припинив їй виплату заробітної плати.

Наказом начальника структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 17 березня 2017 року № 236/ДНД було встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; відповідно до пункту 8 цього наказу оплата простою мала бути проведена у розмірі двох третин від окладу за весь час простою згідно графіку роботи. З наказом вона була ознайомлена під розпис. Оплата відповідачем за час простою не проведена.

На підставі наказу № 594/ДН-ОС від 19 травня 2017 року вона звільнена з 19 травня 2017 року на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

На день звільнення відповідач мав перед нею заборгованість по виплаті заробітної платі за березень, квітень та травень 2017 року у сумі 18 174,71 грн., яка складається з заробітної плати:

за березень 2017 року - 5 644,57 грн. (оплата за відпрацьований час - 2 722,57 грн., надбавка за вислугу років - 680,64 грн., оплата простою - 1 838,11 грн., інші виплати - 403,25 грн.);

за квітень 2017 року - 4 095,79 грн. (оплата простою - 4 020,87 грн., інші виплати - 74,92 грн.);

за травень 2017 року - 2 556,70 грн. (оплата простою - 2 402,41 грн., інші виплати - 154,29 грн.);

грошова компенсація за 23 дні невикористаної щорічної відпустки - 5 877, 65 грн.

Крім того, вважає, що відповідно до наказу ПАТ "Укрзалізниця" № Ц-2-25/1666-17 від 11 липня 2017 року вона має право на отримання винагороди за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 52,2% від окладу за грудень 2016 року, що складає 2 533,13 грн. (посадовий оклад за грудень 2016 року 4 825,00 х 52,5% = 2 533,13 грн.).

Посилаючись на те, що при звільненні і до теперішнього часу відповідач розрахунок з нею не провів, просила стягнути з АТ "Укрзалізниця" на її користь:

- заборгованість по заробітній платі у сумі 18 174,71 грн.;

- компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у сумі 3 005,15 грн.;

- винагороду за підсумками роботи за 2016 рік у сумі 2 533,13 грн. (а.с. 1 - 6).

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство "Українська залізниця" (скорочене найменування АТ "Укрзалізниця").

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 02 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня по травень 2017 року в сумі 15 376,57 грн., компенсацію втрати частини грошових доходів за березень 2017 року, квітень 2017 року та травень 2017 року у сумі 2 658,57 грн.

Суму заробітної плати визначено без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зобов`язано АТ "Укрзалізниця" здійснити утримання з суми заборгованості по заробітній платі передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ "Укрзалізниця" на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. (а.с. 78 - 85).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 з 02 серпня 2002 року по 19 травня 2017 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала електромеханіком, інженером в Ясинуватській дистанції сигналізації та зв`язку ДП "Донецька залізниця", яку на підставі наказу ПАТ "Укрзалізниця" від 15 квітня 2016 року № 303, наказу начальника дистанції № 1/ОС від 06 липня 2016 року реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ "Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".

На підставі наказу про припинення трудового договору № 594/ДН-ОС від 19 травня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з 19 травня 2017 року за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін (а с. 11 - 14, а.с. 18).

На підтвердження нарахованої та не виплаченої заробітної плати позивачем надані розрахункові листки за період з березня по травень 2017 року, згідно яких за березень 2017 року їй всього нараховано 5 644,57 грн., до виплати (після утримання податків та внесків) - 4 488,46 грн.; за квітень 2017 року всього нараховано 4 095,79 грн., до виплати - 3 544,90 грн.; за травень 2017 року всього нараховано 8 434,35 грн., до виплати - 6 706,86 грн. (а.с. 15 - 17).

Згідно наданої відповідачем довідки № 656/2 від 11 липня 2019 року за березень 2017 року позивачу нараховано 2 798,14 грн., до видачі 2 225,04 грн., які вона отримала згідно видаткового касового ордеру від 20 вересня 2017 року (а.с. 56, а.с. 57).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору.

Оскільки надані позивачем розрахункові листки за період з березня по травень 2017 рокувідповідачем не спростовані, вони є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами для підтвердження заборгованості по заробітній платі.

Враховуючи, що позивач 20 вересня 2017 року отримала частину заробітної плати за березень 2017 року у сумі 2 798,14 грн. (до видачі 2 225,04 грн.), сума заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню на користь позивача складає 15 376,57 грн., з яких за березень 2017 року 2 846,43 грн. (5 644,57 - 2 798,14), за квітень 2017 року - 4 095,79 грн., за травень 2017 року - 8 434,35 грн.

Оскільки на теперішній час заробітна плата позивачу за березень - травень 2017 року не виплачена, затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж один місяць, позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до статті 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" та Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати". Компенсація втрати частини доходу за березень 2017 року складає 634,07 грн., за квітень 2017 року - 735,98 грн., за травень 2017 року - 1288,52 грн., а всього 2 658,57 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення винагороди за підсумками роботи за 2016 рік, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про виплату винагороди за підсумками роботи за 2016 рік керівництвом структурного підрозділу не приймалося та відсутні докази про те, то такі виплати здійснювалися іншим працівникам. Підстави для нарахування та стягнення на користь позивача винагороди за підсумками роботи за 2016 рік відсутні (а.с. 78 - 85).

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ "Укрзалізниця" в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виробничий підрозділ "Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" AT "Укрзалізниця", в якому працювала позивач, територіально знаходиться на непідконтрольній українській владі території у м. Ясинувата.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року "Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України" було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року, відповідно до пункту 1 якого визначено, що тимчасово, до реалізації пунктів 1, 2 Мінського Комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей.

17 березня 2017 року адміністративна будівля структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПAT "Укрзалізниця", яка знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вулиця Артема, 68, була захоплена. За цим фактом було відкрито кримінальне провадження № 0000286.

Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 підтверджується неможливість виконання ПАТ "Укрзалізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" обов`язків передбачених чинним законодавством України через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

За таких обставин вимоги позивача суперечать чинному законодавству України, зокрема, статті 4 КЗпП України, статтям 9, 509, 617, 263 ЦК України.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, а також не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року по справам № 6-364цс16, № 6-365цс16 та від 25 травня 2016 року по справі № 6-948цс16.

У зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю зв`язку із виробничими підрозділами структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", не передачею з непідконтрольної території первинних документів, зокрема, табелів обліку робочого часу, на підставі яких нараховується заробітна плата, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року припинено.

На теперішній час відповідач підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості.

В порушення вимог статей 12, 77, 78, 81 ЦПК України, статті 237 ЦК України, частини п`ятої статті 65 Господарського кодексу України, статі 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", "Уніфікованої системи організаційно-розпорядча документація. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", яка затверджена наказом Держспоживстандарту України від 07 липня 2003 року № 55, суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі паперів складених після 16 березня 2017 року невідомими особами.

Позивачем не надано документів, що підтверджують виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором, зокрема табелю обліку використання робочого часу, щодо тарифної ставки (окладу), виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період.

Відповідно до пункту 1 частини 3 розділу II "Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях", затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 червня 2015 року №1000/5, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу, що у спірний період йому нараховувалася заробітна плата і відповідач має перед ним за цей період заборгованість, позивачем надано папери, які не містять підписи посадових осіб та не завірені печаткою, а тому не можуть бути визнані допустимими доказами та не можуть бути прийняті до уваги.

Суд першої інстанції ухвалив рішення, не зважаючи на те, що позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за спірний період (а.с. 91 - 96).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року за апеляційною скаргою відповідача АТ "Укрзалізниця" відкрито апеляційне провадження (а.с. 111 - 114).

Позивач ОСОБА_1 про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача була повідомлена відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" шляхом розміщення 07 листопада 2019 року інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 120). Копія апеляційної скарги відповідача була направлена позивачу 30 жовтня 2019 року на зазначену нею в заяві від 18 червня 2019 року електронну адресу (а.с. 116, а.с. 117).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача позивачем ОСОБА_1 на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 14 листопада 2019 року справу відповідно до частини першої статті 369, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України призначено до розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи), оскільки справа не відноситься до тих, які відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, ціна позову у цій справі складає 23 712,99 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, сторони клопотання про розгляд справи у суді апеляційної інстанції з їх повідомленням не заявили (а.с. 123 - 125).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача АТ "Укрзалізниця" задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскаржуване відповідачем рішення зазначеним вимогам процесуального закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 02 серпня 2002 року, з 07 грудня 2016 року працювала інженером 1 категорії бригади по надійності та забезпеченню безперебійної роботи пристроїв автоматики, телемеханіки та зв`язку виробничого підрозділу "Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (а.с. 11 - 14).

На підставі наказу про припинення трудового договору № 594/ДН-ОС від 19 травня 2017 року ОСОБА_1 звільнена з 19 травня 2017 року за пунктом 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 18).

Відповідачем факт перебування позивача з ним у трудових відносинах до 19 травня 2017 року не оспорюється.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно матеріалів справи, зокрема апеляційної скарги, відповідач не оспорює той факт, що при звільненні позивача розрахунок з нею не проведено. Відповідач посилається на те, що робоче місце позивача фактично знаходилось на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, що через захоплення підприємства відповідач втратив контроль над виробничими потужностями, що захоплення підприємства сприяє загрозі життя при знаходженні на території виробничих підрозділів уповноважених осіб, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності, у зв`язку з чим відповідач не має об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків у спірний період та виконати свої зобов`язання за трудовим договором, а тому через відсутність зв`язку з виробничими підрозділами, а також не передачею з непідконтрольної території первинних документів, на підставі яких здійснюється нарахування заробітної плати та інші виплати, нарахування заробітної плати працівникам з 16 березня 2017 року припинено.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновок суду першої інстанції про доведеність заборгованості відповідача по заробітній платі позивача за березень - травень 2017 року у розмірі 15 376,57 грн. підтверджується наданими позивачем розрахунками заробітної плати за березень - травень 2017 року (табуляграми) (а.с. 15 - 17), які їй були видані відповідачем відповідно до статті 110 КЗпП України, частини 1 статті 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", згідно яких при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Згідно цих розрахунків заробітної плати позивачу за березень 2017 року нарахована заробітна плата за фактично відпрацьовані 79 годин, в тому числі надбавка за вислугу років 25%, оплата за 80 годин простою; за квітень 2017 року - за 152 години простою, за травень 2017 року - за 95 годин простою та компенсація за 23 дні невикористаної відпустки.

Відомості, зазначені у наданих позивачем розрахунках заробітної плати за березень - травень 2017 року узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, наказом начальника структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, згідно якого у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування з непідконтрольною українській владі територією, встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції; призначено відповідальними за облік працівників, які знаходяться на простої, начальників відповідних виробничих підрозділів; оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с. 22 - 23).

Даний наказ узгоджується з нормою статті 113 КЗпП України, згідно якої час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Згідно наданих позивачем розрахунків заробітної плати оплата простою за період з березня 2017 року по травень 2017 року здійснена саме на цих умовах, виходячи з посадового окладу позивача 6 031,00 грн. (а.с. 15 - 17).

Відповідачем ці відомості не спростовані та суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними.

Більш того, відомості, зазначені у наданих позивачем розрахунках заробітної плати, узгоджуються з наданою відповідачем до суду першої інстанції довідкою структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" № 656/3 від 11 липня 2019 року, згідно якої відповідно до наказу № 154-Ц від 20 березня 2017 року про підвищення працівникам ПАТ "Укрзалізниця" годинних тарифних ставок та посадових окладів на 25% та штатного розпису від 21 березня 2019 року оклад позивача станом на день звільнення складає 6 031,00 грн., надбавка за вислугу років 25% (а.с. 58), що спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача даних про тарифну ставку (оклад) позивача та що такі відомості не надані позивачем.

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Враховуючи, що в період встановленого структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень", до складу якого входив виробничий підрозділ "Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку", простою позивач на виконання наказу виходила на своє робоче місце до дня звільнення, що підтверджується наданими до суду першої інстанції розрахунками заробітної плати, на день звільнення позивача наказ про встановлення простою скасовано не було (відповідачем такі відомості не надано, структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних перевезень" з травня 2017 року свою діяльність здійснює у м. Лиман, тобто на території України, яка контролюється органами державної влади), у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Розрахунок заробітної плати за травень 2017 року узгоджується з наказом від 19 травня 2017 року № 594/ДН-ос про припинення трудового договору, згідно якого позивач звільнена за угодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України та має право на компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки (а.с. 18). Саме на підставі цього наказу відповідачем здійснено запис у трудову книжку позивача про її звільнення (а.с. 14).

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки

Сума компенсації за невикористану відпустку згідно розрахунку заробітної плати за травень 2017 року складає 5 877,65 грн. та відповідачем в апеляційній скарзі її розмір не оспорюється.

Посилаючись на те, що заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати відсутня, відповідач не надав суду доказів про виплату позивачу заробітної плати за час простою за період з 20 березня 2017 року по 19 травня 2017 року, а також про виплату грошової компенсації за 23 дні невикористаної відпустки. Більш того, відповідач визнає, що починаючи з 16 березня 2017 року заробітну плату позивачу до дня звільнення, тобто до 19 травня 2017 року, не нараховував, що розрахунок з позивачем при звільненні не провів.

Доводи апеляційної скарги про те, що з березня 2017 року до структурного підрозділу"Донецька дирекція залізничних перевезень" не надходять документи для нарахування заробітної плати, що на підконтрольній Україні території відсутня первинна документація для нарахування заробітної плати за період з 16 березня 2017 року по 19 травня 2017 року, не спростовують висновків суду.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем суду надано копію наказу про припинення трудового договору (а.с. 18), який виданий саме структурним підрозділом"Донецька дирекція залізничних перевезень", розрахунки заробітної плати за березень - травень 2017 року (а.с. 15 - 17), копію наказу начальника структурного підрозділу"Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 17 березня 2017 року № 236/ДНД, оригінал якого має бути у відповідача, оскільки він виданий у м. Лиман Донецької області, тобто на території України, яка контролюється органами державної влади та де в теперішній час здійснює адміністративну діяльність її структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних перевезень".

Довідкою структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" № 656/3 від 11 липня 2019 року підтверджується наявність у відповідача відомостей про оклад позивача та її право на надбавку за вислугу років у розмірі 25%.

Наявність таких документів у відповідача дає йому можливість виконати свій обов`язок щодо розрахунку з позивачем.

Згідно правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією роботодавця. Отже відсутність у відповідача первинної документації не є підставою для не нарахування та не виплати позивачу заробітної плати.

Доводи відповідача про те, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано папери, складені після 16 березня 2017 року невідомими особами, є необґрунтованими.

Позивачем на підтвердження розміру нарахованої йому заробітної плати за період березень - травень 2017 року надано не "папери", а щомісячні розрахунки заробітної плати, видача яких працівнику передбачена статтею 110 КЗпП України, частиною 1 статті 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці".

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 "Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, до заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати, зокрема, довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо.

Отже, надані позивачем розрахунки заробітної плати (розрахункові листи) є належним доказом, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати.

Та обставина, що з 17 березня 2017 року адміністративна будівля Донецької дирекції залізничних перевезень (м. Донецьк, вул. Артема, 68) захоплена, не впливають на висновки суду.

Виробничий підрозділ, який видав позивачу щомісячні розрахунки заробітної плати - ВП ШЧ Ясинувата, тобто виробничий підрозділ "Ясинуватська дистанція сигналізації та зв`язку" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень", є виробничим підрозділом відповідача, діяльність якого саме відповідачем на протязі трьох років після початку антитерористичної операції не припинялася. Протягом цього строку саме цей виробничий підрозділ, знаходячись на території, на якій органи державної влади України, не здійснюють свої повноваження, видавав своїм працівникам розрахунки заробітної плати, за якими відповідачем здійснено виплату по лютий 2017 року включно.

Згідно наказу начальника структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" від 17 березня 2017 року № 236/ДНД відповідальними за облік працівників, які знаходяться на простої, було призначено начальників відповідних виробничих підрозділів та саме виробничі підрозділи здійснювали нарахування заробітної плати своїм працівникам. Виробничий підрозділ, в якому працювала позивач та який видав їй розрахунки заробітної плати, у місті Донецьк в адміністративній будівлі по АДРЕСА_1 , не знаходився, він знаходився у м. Ясинувата.

Посилаючись на втрату 17 березня 2017 року контролю над виробничим підрозділом, відповідач, зокрема його структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних перевезень", 19 травня 2017 року, тобто вже після втрати контролю, видав наказ про припинення трудових відносин з позивачем. До цього, відповідач 05 травня 2017 року саме у місті Ясинувата попередив позивача про наступне вивільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, що підтверджується письмовим повідомленням № 55 (а.с. 32), та, здійснюючи свою діяльність на території України, зокрема структурний підрозділ "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у м. Лиман Донецької області, яка не є окупованою, знайшов шляхи внести запис у трудову книжку позивача про її звільнення, що спростовує доводи відповідача про відсутність зв`язків з виробничим підрозділом, в якому працювала позивач та в якому зберігалася її трудова книжка.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності на щомісячних розрахунках заробітної плати підписів посадових осіб та печатки підприємства також висновки суду не спростовують, оскільки на розрахункових листах, що видаються роботодавцем працівнику, не перебачено ні підписи посадових осіб, ні їх засвідчення печаткою підприємства, що підтверджується і раніше виданим позивачу розрахунком заробітної плати за грудень 2016 року (а.с. 31).

Отже, матеріалами справи доведено, що позивачу за період з березня 2017 року по 19 травня 2017 року була нарахована заробітна плата, включаючи компенсацію за 23 дні невикористаної відпустки, у загальному розмірі 18 174,71 грн. (5 644,57 + 4 095,79 + 8 434,35).

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем до суду першої інстанції надана довідка про доходи № 656/2 від 11 липня 2019 року, видана структурним підрозділом"Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", згідно якої позивачу за фактично відпрацьованих 71 годину за березень 2017 року нараховано 2 798,14 грн., за квітень - травень 2017 року заробітна плата не нарахована, кількість фактично відпрацьованих годин 0,00. Проте в цій довідці є посилання, що вона видана відповідно до постанови КМУ України від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", що свідчить про те, що в ній зазначені не всі суми, які могли бути нараховані відповідачем позивачу, зокрема, відповідно до пунктів 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження оплата простою, компенсація за невикористані дні відпустки, що є предметом позову у цій справі, а тому зазначена довідка не є доказом, що такі суми позивачу відповідачем фактично не були нараховані.

Довідкою структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" № 656/2 від 11 липня 2019 рокупідтверджується, що за першу половину березня 2017 року позивачу була нарахована заробітна плата у сумі 2 798,14 грн., з яких утримано 573,10 грн., до видачі 2 225,04 грн. (а.с. 56).

Видатковим касовим ордером від 20 вересня 2017 року, який наданий до суду першої інстанції відповідачем, підтверджується, що позивачу виплачена заробітна плата за першу половину березня 2017 року у розмірі 2 225,054 грн. (а.с. 57).

Інших доказів про виплату позивачу заробітної плати за березень - травень 2017 року відповідачем суду не надано.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заборгованості по заробітній платі позивачу у розмірі 15 376,57 грн. (18 174,71 - 2 798,14).

Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків, відповідач конкретних заперечень щодо сум оплати за час простою за березень - травень 2017 року не наводить.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати відсутня, відповідач не надав суду доказів про виплату позивачу заробітної плати за час простою за період з 20 березня 2017 року по 19 травня 2017 року, а також про виплату грошової компенсації за 23 дні невикористаної відпустки. Більш того, відповідач визнає, що починаючи з 16 березня 2017 року заробітну плату позивачу до дня звільнення, тобто до 19 травня 2017 року, не нараховував, що розрахунок з позивачем при звільненні не провів.

Доводи апеляційної скарги про те, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року є підставою для звільнення відповідача від виплати заборгованості по заробітній платі, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких направлене проведення в Донецькій та Луганській областях антитерористичної операції у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

У зв`язку із тим, що виробничі потужності, які було закріплено за структурними підрозділами "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що знаходяться на територіях міста Донецька і Донецької області, міста Луганська та Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, і вийшли із-під контролю роботодавця у зв`язку із злочинним їх захопленням для подальшої господарської діяльності представниками цих незаконних збройних формувань і термін їх повернення є невідомим, термінове припинення трудових відносин з усіма працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях у зв`язку із скороченням штату, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, є вимушеним, необхідним, об`єктивним та упереджуючим заходом.

Втрата контролю і доступу ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу "Луганська дирекція залізничних перевезень", коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ "Укрзалізниця", регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно статей 47, 83, 115і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів "Донецька дирекція залізничних перевезень" та "Луганська дирекція залізничних перевезень" видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ "Укрзалізниця" у невиконанні своїх обов`язків (а.с. 59 - 75).

Апеляційний суд звертає увагу, що всупереч зазначеним висновкам структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" АТ "Укрзалізниця" при звільненні позивачу була видана належно оформлена трудова книжка, більш того їй після звільнення 20 вересня 2017 року була виплачена заробітна плата за І половину березня 2017 року.

Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що сертифікат Торгово-промислової палати України є єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (стаття 10).

Відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тобто, форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (стаття 113 КЗпП), компенсація за невикористані дні відпустки (стаття 83 КЗпП) не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати і жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Суханов та Ільченко проти України", справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини") "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги", відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/"правомірне очікування" (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 19 травня 2017 року знаходилася з регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" у трудових відносинах, що в період з 20 березня 2017 року по 19 травня 2017 року на виконання наказу роботодавця про встановлення простою згідно графіку роботи виходила на своє робоче місце, майнові вимоги позивача щодо оплати їй часу простою за період з 20 березня 2017 року по 19 травня 2017 року, виплати компенсації за невикористані дні відпустки, про що роботодавцем зазначено в наказі про звільнення, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" не надав суду першої інстанції документів за підписом відповідальної посадової особи ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з 16 березня 2017 року по 19 травня 2017 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі за цей період, ні про відсутність такої заборгованості, в апеляційній скарзі визнає, що з 16 березня 2017 року нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів, що розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано виходив з доказів, наданих позивачем, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача заборгованості з виплати заробітної плати (сум, які належали йому від підприємства на день звільнення).

Заборгованість по заробітній платі за березень - травень 2017 року судом першої інстанції визначена в сумі 15 376,57 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів, оскільки такі утримання відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента, яким є відповідач.

Враховуючи, що на теперішній час позивачу не виплачена заборгованість по заробітній платі за березень - травень 2017 року, компенсація за невикористану відпустку, затримка виплати цих грошових доходів складає більше одного місяця, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими.

Відповідно до статті 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4).

Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року № 159 затвердив "Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати".

Відповідно до пунктів 4, 5 зазначеного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Доводи щодо задоволення судом першої інстанції вимог про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів в апеляційній скарзі відсутні.

Незважаючи на те, що відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати судове рішення повністю, будь-які доводи щодо незаконності рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення винагороди за підсумками роботи за 2016 рік ним не наведені. Позивач в цій частині рішення суду не оскаржує.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1 153,00 грн. (а.с. 97, а.с. 107).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для відшкодування йому витрат по сплаті судового збору відсутні, судові витрати по сплаті відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 153,00 грн. покладаються на відповідача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований