Справа № 161/8116/19
Провадження № 2/161/2344/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого- судді Пушкарчук В.П.

при секретарі судового засідання - Загоровській І.І.

з участю: представника позивача - ОСОБА_4

відповідача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

15 травня 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свою заяву мотивує тим, що 04 червня 2011 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_1 Перебуваючи у шлюбі за спільні кошти разом із чоловіком було придбано квартиру АДРЕСА_1 . З відповідачем розлучилися 21 листопада 2014 року, під час розірвання шлюбу питання стосовно поділу майна не розглядалося, оскільки існувала усна домовленість стосовно володіння та користування спільним майном у майбутньому.

Вказує, що 02 травня 2019 року їй зателефонував ОСОБА_1 і повідомив, що 09 квітня 2019 року на інтернет-сайті із продажу нерухомості він виставив на продаж квартиру і просить нотаріального дозволу на відчуження спільного майна. Таким чином позивач довідалася, що існує загроза стосовно відчуження її майна.

Неодноразові зустрічі із відповідачем не принесли жодного результату, попри те, що останній заявляв, що він не проти сплатити їй компенсацію від вартості її частки у спільному майні. З метою досудового врегулювання даного спору, позивач направляла відповідачу офіційну вимогу про поділ майна, однак і дана вимога лишилася поза увагою відповідача.

На підставі наведеного просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову. Суду пояснив, що квартира була придбана за його особисті кошти та кошти, які неодноразово надавав йому батько. Також вказав , що половина вартості була компенсована позивачу.

Представник відповідача ОСОБА_2 вказує, що позивач без поважних причин пропустила строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, в задоволенні позовних вимог просив суд відмовити.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що неодноразово надавав сину гроші, за які і була придбана квартира.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 21 СК України шлюб є дійсним при укладенні (реєстрації) його в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, з 04.06. 2011 до 21.11.2014року.

21 листопада 2014 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який зареєстрований 04.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Демидівського районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис № 12 - розірвано (а.с. 4).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

12.03.2013 року ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі №269 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Т.О. (а.с. 9,10).

Згідно нотаріально завіреної заяви-згоди від 12.03.2013 року вбачається, що ОСОБА_3 дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на придбання вищевказаної квартири (а.с. 11).

Отже, судом встановлено, що спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях .

Однак, всупереч вищезазначеному, відповідачем не надано суду жодних доказів в обґрунтування своїх доводів про те, що вказана квартира придбана за кошти, які надавав йому батько.

Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача та його представника стосовно пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом, виходячи із наступного.

Статтями 256 - 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-258цс15).

Як роз`яснено у п. 15 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2ст. 72 СК України).

Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що про порушення свого права на частку у спірному майні подружжя позивач дізналась лише у травні 2019, через що 15.05.2019 звернулась до суду із вказаним позовом, тобто у встановлений законом строк.

Пунктом 1 ст. 6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п. 1 ст. 32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У справі, встановлено, що позивач про порушення свого права дізналась лише в травні 2019 року, після того, як ОСОБА_1 повідомив, що 09 квітня 2019 року на інтернет-сайті із продажу нерухомості він виставив на продаж квартиру і просить нотаріального дозволу на відчуження спільного майна.

Посилання представника позивача на ту обставину, що строк позовної давності необхідно обчислювати з 12.11.2014 року - дати подання ОСОБА_3 заяви про визнання позову про розірвання шлюбу у цивільній справі №161/16731/14-ц, де в позові було вказано про те , що поділ майна відбувся не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи про розірвання шлюбу питання стосовно поділу майна не розглядалося.

Позивач також довела той факт, що вона не мала можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому відповідачем не доведено зазначені обставини. Спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, розірвання шлюбу не тягне за собою припинення даного права.

Таким чином, судом було встановлено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13,76,77,81,82,263,268,280-282, 354ЦПК України, ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 70, 71 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.08.2019 року.

Позивач: ОСОБА_3 ( місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 )

Відповідач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук