ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 677/1481/18
Провадження № 22-ц/4820/2240/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю представника позивача

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 677/1481/18 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «СК Промінь», подану його представником - адвокатом Уваровою Юлією Вікторівною, на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 2 жовтня 2019 року у складі судді Вознюка Р.В. по справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського кооперативу «Промінь», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «СК Промінь» про визнання договору оренди недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши, матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі від 2 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та СК «Промінь» в особі ОСОБА_2 , об`єктом оренди за яким є земельна ділянка площею 2,2378 га з кадастровим номером :11:002:0117, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоклітнянської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що є власником земельної ділянки, площею 2,2378 га, кадастровий номер :11:002:0117 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоклітнянської сільської ради Красилівського району Хмельницької області. Земельну ділянку успадкував після своєї бабусі ОСОБА_3 . Після оформлення спадщини не мав наміру передавати вказану земельну ділянку в оренду, оскільки мав на меті користуватися нею самостійно. Однак, ще за життя бабуся передала вказану земельну ділянку в оренду СК «Промінь». В кінці 2017 року йому стало відомо, що укладений бабусею договір оренди діяв до кінця 2014 року. Позивач зазначав, що 02 січня 2015 року невстановлені особи СК «Промінь» з метою продовжити своє право оренди підробили його підпис на договорі оренди, внаслідок чого самовільно захопили його земельну ділянку. Ніякого договору оренди він не підписував.

23 січня 2018 року він звернувся до Красилівського ВП ГУНП в Хмельницькій області із повідомленням про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 197-1, 358 КК України. Відомості про вчинення вказаних кримінальних правопорушень на підставі ухвали слідчого судді Красилівського районного суду від 07 лютого 2018 року того ж дня внесено до ЄДРСР та розпочато досудове розслідування.

Ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області 24 жовтня 2018 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, залучено - ТОВ «СК Промінь».

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 2 жовтня 2019 року вказаний позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі від 2 січня 2015 року - земельної ділянки площею 2,2378 га кадастровий номер 822787000:11:002:0117, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоклітнянської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, сторонами якого є ОСОБА_1 та СК «Промінь», стягнуто з СК «Промінь» на користь ОСОБА_1 704 грн. 80 коп. судового збору.

Третя особа, без самостійних вимог - ТОВ «СК Промінь», як суборендар земельної ділянки щодо якої виник спір, не погодилось з вказаним рішенням суду, подало апеляційну скаргу. Апелянт вважає рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 2 жовтня 2019 року незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати, увалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального, неправильне застосування норм матеріального права. В апеляційній скарзі ТОВ «СК Промінь» вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір не дослідив питання здійснення позивачем ОСОБА_1 , як стороною спірного договору оренди, дій спрямованих на вчинення цього договору, його виконання. На думку апелянта, судом при цьому не було враховано правову позицію Об`єднаної палати Касаційного суду викладеної в постанові від 10 квітня 2019 року № 390/34/17. Вказує, що дії позивача щодо неодноразового отримання орендної плати за договором підтверджують його обізнаність про існування договору, прийняття його умов і є підтвердженням його виконання, що також відповідає внутрішній волі позивача. Тому оскарження вищезазначеного договору оренди є недобросовісною поведінкою ОСОБА_1 . Також апелянт вважає, що рішення суду обґрунтоване лише висновком судово-почеркознавчої експертизи, що є неправомірним, оскільки згідно норм процесуального закону це є лише одним із доказів, який має бути оцінений у сукупності з іншими доказами та встановленими обставинами справи. Також вказує, що зазначений висновок є суперечливим, оскільки на нього було видано рецензію за якою вказано, що висновок експерта у частині почеркознавчого дослідження проведений не повно та не об`єктивно. Також апелянт вважає невірним висновок суду про не пропуск позивачем строку позовної давності. Вказує, що жодних доказів того, що ОСОБА_1 дізнався про укладення договору саме в 2017 році, як вказано в рішенні суду, в справі немає.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , його представник ОСОБА_4 вважають рішення суду законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а подана апеляційна скарга жодним чином не спростовує правильність висновку суду першої інстанції. Вказують, що доводи апелянта про неможливість визнання договору оренди недійсним у зв`язку з вчиненням дій на його виконання, не узгоджуються з положеннями ст.ст. 13, 14 Закону України «Про оренду землі», ч.3,4 ст. 203, ч.1,2 ст. 207, ч.1 ст. 215 ЦК України за змістом яких правочин (договір оренди) вчиняється в письмовій формі. Договір оренди за бажанням однієї із сторін може бути посвідчено нотаріально. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановлений законом. Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. Тому, з урахуванням вказаних норм права, доводи апелянта, що вчинення дій на виконання договору є вчиненням правочину є безпідставними. Також, є невірним посилання апелянта на правові позиції викладені в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17. Оскільки підстави позову у цій справі не є аналогічними з спором, що розглядається. Вважають, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню практика Верховного Суду викладена в постановах від 7.11.2018р. у справі № 575/476/16-ц, від 06.03.2019 р. у справі № 145/374/17. від 13.02.2019р. у справі № 145/1089/17, від 04.07.2019 р. у справі № 146/294/16-ц, які є аналогічними за фактичними обставинами справи та підставами позову з позовом ОСОБА_1 . Також вважають, що посилання на отримання позивачем плати за користування землею, як строк початку перебігу позовної давності, суперечить ст. 261 ЦК України. Оскільки підставою недійсності договору оренди вказано не підписання його стороною, тобто відсутність взагалі волевиявлення на укладення договору, тому вважливим є з`ясування саме коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, тобто саме факту укладення договору на визначених ним умовах. Крім того, ОСОБА_1 , його представник вказують, що подання апелянтом клопотання про призначення судом апеляційної інстанції повторної судово-почеркознавчої експертизи суперечить положенням процесуального закону. Крім того, в матеріалах справи наявні два висновка різних експертних установ, які узгоджуються між собою. Також, в запереченні вказується на розподіл судових витрат.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Так судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 2,2378 га з кадастровим номером :11:002:0117, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоклітнянської сільської ради Красилівського району Хмельницької області на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САК № 041041.

Право власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 набув в порядку спадкування після смерті його бабусі ОСОБА_3 .

Як вбачається з оглянутого в судовому засіданні договору оренди землі від 2 січня 2015 року та наявних в матеріалах справи копій цього договору, вказаний договір укладений між ОСОБА_1 (орендодавець) та СК «Промінь» (орендар), за умовами договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території, яка знаходиться на території Малоклітнянської сільської ради Красилівського району, площею 2,2378 га, кадастровий номер земельної ділянки :11:002:0117. Договір зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Красилівського району в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 лютого 2015 року.

В договорі зазначено реквізити сторін, в тому числі і орендодавця - ОСОБА_1 та договір підписано від імені орендодавця ОСОБА_1

19 січня 2019 року між СК «Промінь» та ТОВ «СК Промінь» було укладено та 7 березня 2018 року зареєстровано договір суборенди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території, яка знаходиться на території Малоклітнянської сільської ради Красилівського району, площею 2,2378 га, кадастровий номер земельної ділянки :11:002:0117.

За висновком судової почеркознавчої експертизи № 408/4098/1621/1622/19-26 від 15 травня 2019 року, проведеної в межах даної цивільної справи підпис в договорі оренди землі від 2 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 (орендодавець) та СК «Промінь» (орендар), та акті приймання-передачі об`єкту оренди (земельної ділянки), в графі «орендодавець» навпроти прізвища « ОСОБА_1 » виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Ця обставина підтверджується і висновком почеркознавчої експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження, яке зареєстровано за заявою ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За норами ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Ст. 6 цього Закону передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно ст.ст. 13, 14, 16 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис сторони договору є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого у письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри учасника правочину, його волевиявлення на вчинення цього правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок вказаного, підписання правочину здійснюється кожною із сторін власноручно або власноручно уповноваженими на те стороною особами.

Таким чином, непідписання договору оренди його стороною чи уповноваженою стороною, свідчить як про порушення вимоги щодо форми договору, так і підтверджує відсутність волевиявлення сторони договору щодо його укладення та погодження його істотних умов.

Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього кодексу.

Згідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як встановлено судом на підставі достатніх, достовірних та допустимих доказів, позивач ОСОБА_1 оспорюваний договір оренди земельної ділянки як орендодавець не підписував, з орендарем такий договір не укладав та в нього було відсутнє волевиявлення на укладення такого договору з відповідачем.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України щодо волевиявлення сторони на його укладення та письмової форми правочину, а тому підлягає визнанню недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що дії позивача щодо неодноразового отримання орендної плати за договором підтверджують його обізнаність про існування договору, прийняття його умов і є підтвердженням його виконання, що відповідає внутрішній волі позивача, а поведінка ОСОБА_1 по оскарженню договору є недобросовісною з посиланням на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного суду в постанові від 10 квітня 2019 року № 390/34/17 слід відхилити.

Як пояснила в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача, останній лише двічі в 2015 та 2016 роках отримував грошові кошти від орендаря за користування його земельною ділянкою, однак при цьому він вважав, що отримує орендну плату за договором оренди, укладеним ще за життя спадкодавцем - ОСОБА_3 Коли в 2017 році він дізнався про наявність договору оренди від 2 січня 2015 року, укладеного нібито з ним, він у 2017 та 2018 роках відмовився отримувати орендну плату за цим договором.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу орендарем сплачувалась орендна плата саме за оспорюваним договором оренди від 2 січня 2015 року, що позивач був обізнаний на той час про наявність такого договору і отримував орендну плату на підставі саме цього договору.

З врахуванням викладеного немає підстав та достатніх доказів вважати, що позивач прийняв умови оспорюваного договору і вчиняв дії на його виконання, оскільки вказана обставина не доведена іншою стороною.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги і посилання апелянта в підтвердження своїх доводів на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду в цивільній справі № 390/34/17.

У вказаній цивільній справі позивач, який подав позов про визнання договору оренди землі недійсним, укладав з орендодавцем додаткову угоду до цього договору, яку підписав, а в даній цивільній справі такі обставини відсутні, а тому правовідносини в цивільній справі № 390/34/17 та цій справі є різними і правова позиція Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду не може бути застосована при вирішенні даної справи.

Безпідставними також є посилання апелянта, що висновок судово-почеркознавчої експертизи, який покладений в основу рішення, є суперечливим, оскільки на нього було видано рецензію за якою вказано, що висновок експерта у частині почеркознавчого дослідження проведений не повно та не об`єктивно, відповідач просив суд призначити повторну експертизу, однак суд в задоволенні цього клопотання відмовив.

В матеріалах справи відсутня рецензія на висновок експертизи від 15 травня 2019 року № 408/409/1621/1622/19-26, проведеної в межах даної цивільної справи, Хмельницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на наявність якої посилається апелянт в апеляційній скарзі.

При цьому апелянтом не наведено інших переконливих доказів, що вказаний висновок експерта є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності.

Також матеріали справи не містять доказів надання суду першої інстанції під час розгляду справи усного чи письмового клопотання представника відповідача про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи та відмови суду в задоволенні даного клопотання. Не вбачається цього і з протоколу та технічного запису судового засідання.

Не приймає колегія суддів до уваги і твердження апелянта про застосування строків позовної давності при вирішенні цього спору.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача подав до суду заяву про застосування строків позовної давності з тих підстав, що спірний договір оренди земельної ділянки був у встановленому законом порядку зареєстрований 13 лютого 2015 року і саме з цього часу позивач міг довідатись про наявність такого договору. В апеляційній скарзі, крім цього, апелянт послався ще й на ту обставину, що позивач - ОСОБА_1 знав про наявність оспорюваного договору з 2015 року, оскільки отримував орендну плату за договором в 2015 році.

Як вказано вище, позивач пояснював, що про договір оренди його земельної ділянки від 2 січня 2015 року він дізнався лише в 2017 році при особистому зверненні до відповідача.

В матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні дані, письмові документи, що орендар сплачував ОСОБА_1 орендну плату за оспорюваним договором в 2015 році.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції пояснила, що позивач дійсно отримав плату за користування земельною ділянкою в кінці 2015 року

З позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 19 вересня 2018 року, тобто, навіть з врахуванням аргументів апелянта, в межах трьохрічного строку з моменту отримання плати за користування відповідачем земельною ділянкою позивача.

В спростування вказаних пояснень ОСОБА_1 відповідач не навів жодних доказів і, як вже зазначено вище в матеріалах справи, відсутні й докази того, що позивачу орендарем сплачувалась орендна плата саме за оспорюваним договором оренди від 2 січня 2015 року.

Твердження апелянта, що позивач міг дізнатись про наявність договору з моменту його реєстрації в державному реєстрі, оскільки така інформація є відкритою, взагалі є необґрунтованими, так як позивач не зобов`язаний постійно перевіряти реєстраційні дані, вказані у відповідних державних реєстрах, щодо власного нерухомого майна.

Право на звернення до суду за захистом свого порушеного права у позивача - ОСОБА_1 виникло з моменту, коли він дізнався про наявність оспорюваного договору, а саме з 2017 року.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СК Промінь», подану його представником - адвокатом Уваровою Юлією Вікторівною, залишити без задоволення.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 2 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 грудня 2019 року.

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох