Провадження № 22-ц/801/2337/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 рокуСправа № 127/12270/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу № 127/12270/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Романюк Л.Ф. в порядку спрощеного позовного провадження, дата складання повного тексту судового рішення - 20.09.2019 року,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.09.2018 року було розірвано. Під час шлюбу у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21.04.2017 року. Після розірвання шлюбу, дитина проживає з позивачкою, що підтверджується Актом № 9982 від 14.09.2018 року складеним ТОВ «ЖЕО».

Малолітня донька повністю знаходиться на утриманні позивачки з часу розлучення сторін. Щоб утримувати дочку, позивачка вийшла на роботу до закінчення трьох річного терміну відпустки по догляду за дитиною. ОСОБА_2 не бере, належним чином, участі в утриманні доньки, хоча отримує дохід високого рівня, житлом забезпечений, має у власності два автомобіля, інших утриманців відповідач не має, всі доходи витрачає на себе,а тому має можливість утримувати доньку.

Позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн. щомісячно але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову і до досягнення донькою повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.09.2019 року позов задоволено. Вирішено: стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03.05.2019 року і до досягнення дочкою повноліття; вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, як незаконне.

Апеляційна скарга мотивовано тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд помилково врахував загальний оборот коштів в розмірі 996811,00 грн. за 2018 рік як його дохід оскільки дана сума не є чистим прибутком відповідача. Чистим його прибутком є частина балансового прибутку підприємства, що залишається в його розпорядженні після сплати податків, зборів, відрахувань і інших обов`язкових платежів до бюджету.

Крім того, апелянт зазначає, що судом не взято до уваги факти про наявність у позивача автомобіля марки «Тойота» 2013 року випуску та житлової квартири площею 71,2 кв.м., що підтверджує достатню її матеріальну забезпеченість. Також зазначає, що на момент розгляду справи по суті та ухвалення рішення, дитина не відвідувала приватний садочок, плата за який становить 5000 грн. на місяць, оскільки з 30.07.2019 року вона зарахована до дошкільного навчального закладу №24 Вінницької міської ради.

З урахуванням зазначеного, просив суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 в розмірі 2500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно частин першої п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним правовим вимогам.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В ході розгляду справи встановлені наступні обставини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.09.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.9-11).

В шлюбі у сторін народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21.04.2017 року (а.с.8).

Відповідно до акту № 9982 ТОВ «ЖЕО» від 14.09.2018 року, ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

За інформацією Територіального сервісного центру 0541, за ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 01.01.2018 року по 20.03.2019 року були зареєстровані та відчуженні наступні транспортні засоби: Hyundai Elantra, 2012 року випуску та Ford Transit, 1998 року випуску (а.с.14).

Відповідно до довідки №02.8-35/30 від 24.04.2019 року Сьомого апеляційного адміністративного суду, головний спеціаліст ОСОБА_1 за березень 2019 року отримала заробітну плату в розмірі 5995, 43 грн. (а.с.16).

Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку за 2018 рік, ОСОБА_2 задекларовано дохід на сумі 996 811,00 грн.(а.с.78).

Відповідно до довідки №1 від 05.06.2019 року, ОСОБА_3 , зарахована 05.04.2019 року до Дитячого центру «Смарт Віль», батько дитини цікавиться поведінкою та успіхами дитини, дитину після занять забирає часто (а/с47).

Відповідно до копій квитанцій та виписки з банківського рахунку, ОСОБА_2 перераховував на картковий рахунок ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини (а.с.48-53), а також купував для дитини одяг та ліки (а.с.54-58).

Далі суд послався на Декларацію з прав дитини, проголошену Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка вказує, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками;

ч. 8 ст. 7 СК України, відповідно до якої, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї;

статтю 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, якою визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів;

статтю 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, про те, що батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини;

статтю 11 ЗУ «Про охорону дитинства», відповідно до якої, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини;

статті 8 та ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», якими визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку та, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини;

ч. 2 ст. 51 Конституції України, за якою батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Ще суд керувався нормами ст. ст. 80,84, 141, 179, 180-183СК України, нормами ст.ст. 5, 10-13, 19, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України; Постанову Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що відповідає наявним правовідносинам, і дійшов до правильного висновку про задоволення позову.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам справи та вищезазначеним правовим нормам.

Так, ч. 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 184 СК України вказує на можливість стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, як і вказано у позові та у рішенні.

Таким чином, надані сторонами докази, враховуючи потреби дитини, застосовані правові норми, дійсно вказують на необхідність стягувати аліменти в розмірі 5 000 грн. щомісячно.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд помилково врахував загальний оборот коштів в розмірі 996811,00 грн. за 2018 рік як дохід відповідача, оскільки дана сума не є чистим його прибутком, то вони не спростовують рішення суду та не впливають на його правильність через свою голослівність.

Твердження апелянта, що судом не взято до уваги факти, викладені у відзиві на позов, про наявність у позивача автомобіля марки «Тойота» 2013 року випуску та житлової квартири площею 71,2 кв.м., що підтверджує достатню її матеріальну забезпеченість, не відповідає дійсності, оскільки з оскаржуваного рішення видно, що суд врахував пояснення відповідача у судовому засіданні про часткове визнання позову у розмірі 2500 грн., як і у відзиві на позов, який він підтримав.

Крім того, зазначені апеляційні доводи не впливають на матеріальне становище відповідача, а сприятимуть інтересам дитини про необхідне та достатнє забезпечення її розвитку.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя В.С. Марчук