Справа № 447/220/18 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/2308/19 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

Колтоновського О.О. представника позивача ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 представника відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що з 30.04.1993 року по 03.02.2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 . Під час шлюбу він працював і постійно мав високий заробіток, а відтак значні кошти вкладав в облаштування житла та забезпечення сім"ї усім необхідним.

За час спільного проживання ними було придбано: стінку, м`яку частину, спальний гарнітур, прихожу, тумбу під взуття, крісла, табуретки, набір кухонних меблів, стіл розкладний, конвектор електричний "Термія"1.5, цифровий ефірний тюнер Т2 Strong, морозильну камеру Snaige F22SM, холодильник, плиту газову Брест 1201, телевізор Philips 32 PFL6007, пральну машину Whirlpool AWE 7515/1, мікрохвильову піч, м"ясорубку, порохотяг, соковижималку, кухонний комбайн, фотоапарат Canon A 2000, набір каструль, набір ножів, газинокосилку, електрозварювальний апарат, килим, килимову доріжку, колим овальний, комплекти шторів та тюлів, комплекти постільної білизни, світильники, картини. Загальна вартість вказаних речей складає 52 639 грн.

11 грудня 2017 року він направив письмову заяву до відповідачки для вирішення питання розподілу спільного майна в добровільному порядку, яку остання проігнорувала.

Просив суд провести розподіл спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, та визнати за ним право особистої приватної власності на такі речі: м"яку частину, спальний гарнітур, крісла, морозильну камеру, телевізор, пральну машину, м"ясорубку, електрозварювальний апарат , килим овальний, картини - загальною вартістю 22 810 грн., а також визнати за відповідачкою право власності на усі інші рухомі речі загальною вартістю 29 829 грн та провести розподіл судових витрат (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 102-104).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що судом не дано належної оцінки поданим ним доказам про доходи і матеріальний стан кожної із сторін спору та проігноровано вимоги закону щодо необхідності встановлення обсягу спільно нажитого майна.

Висновок суду про належність майна батькам відповідача вважає передчасним, оскільки відповідачкою не було подано до суду належних та допустимих доказів приналежності її батькам будь-яких речей (а.с. 105-108).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (в тому числі і стороною позивача), що сторони спору з квітня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року.

Як вбачається з описової частини вище згаданого рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року, ОСОБА_3 (як позивачка за даним позовом) у поданому нею до суду позові про розірвання шлюбу стверджувала, «вона з відповідачем вже доволі тривалий час проживає окремо … вимог про поділ майна у неї з відповідачем немає» (а.с. 6).

Таким чином, ОСОБА_1 ще з лютого 2015 року було добре відомо про твердження ОСОБА_3 про те, що ще до подачі позову про розірвання шлюбу згадані сторони «тривалий час проживають окремо», а також про ніби-то відсутність між ними майнового спору (тобто про позицію відповідачки стосовно обставин, які мають важливе значення для спору про поділ спільного майна подружжя), однак з заявою про поділ майна подружжя ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 лише у грудні 2017 року (а.с. 8), а з відповідним позовом до суду лише 24 січня 2018 року (через майже три роки).

Про наявність конфліктних відносин між сторонами задовго до офіційного розірвання їхнього шлюбу (в тому числі і майнового спору) свідчить також те, що ще 03 грудня 2014 року ОСОБА_3 зверталася з відповідною заявою до правоохоронних органів, звинувачуючи ОСОБА_1 у кримінально караних діяннях (а.с. 28).

Виходячи з норми закону про змагальність сторін (ст. 12 ЦПК України) та предмету даного спору (поділ спільно нажитого майна подружжя), саме на позивача покладається обов`язок доведення суду належними та допустимими доказами того, що (зокрема) певне спірне майно було придбано у шлюбі і це майно є у наявності на момент його поділу та присудження одній із сторін спору.

В той же час, на обґрунтування вище наведених обставин позивачем було подано до суду лише фотокопії 6 (шести) товарних чеків про придбання протягом періоду з 17.09.2008 року по 27.09.2012 року 8 одиниць побутових товарів (газової плити, електроконвектора, морозильної камери, телевізора, тюнера, фотоапарата, пральної машини та «РСИ-200»(?) на загальну суму 19 639 грн.: при цьому лише один зі згаданих товарних чеків містить відмітку про його оплату і у жодному з них не зазначено особу, яка придбала цей товар (а.с. 7).

Як стверджується матеріалами справи, відповідачка категорично заперечує придбання нею разом з позивачем (апелянтом), як подружжям під час шлюбу, поіменованого у позовній заяві майна, а також наявність ряду позицій цього майна на час розгляду судом даної справи.

А будь-які інші докази про придбання майна, яке фігурує у позовній заяві, у матеріалах справи відсутні.

За наведених обставин вище згадані наявні у матеріалах справи фотокопії товарних чеків не можуть бути визнані, як належні та допустимі доказами того, що дане майно було придбано сторонами спору під час їхнього шлюбу, а також того, що це майно є наявним на час ухвалення судом рішення у справі.

Крім цього, колегія суддів також звертає увагу на те, що у Відзиві на позовну заяву відповідачка посилається на те, що у позивача у власності з 2009 року також є і інший житловий будинок на АДРЕСА_1 , посилання на наявність якого у ОСОБА_1 також є і у постанові Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, ухваленій згаданим судом по іншому спору між цими ж сторонами (а.с. 21-24, 164-170).

При цьому у згаданому Відзиві на позовну заяву відповідачка цей вище згаданий будинок називає, як можливе місце знаходження поіменованого у позові спірного майна, однак у письмовій Відповіді (а.с. 35-37) на цей відзив (як і в апеляційній скарзі) ОСОБА_1 жодним чином не спростовує та не коментує твердження відповідачки про наявність у нього у власності іншого житлового будинку та можливого придбання поіменованого у позовній заяві спірного майна саме для цього будинку.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції дійсно були відсутніми правові підстави для задоволення позовних вимог, зокрема з фактичним присудженням позивачу в натурі майна, існування якого не є ним доведеним, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 29 травня 2019 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.