КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

провадження № 22-ц/824/8615/2019 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА
Іменем України

07 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Суханової Є.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року у складі судді Остапчук Т.В. у справі за поданням старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло подання Старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ПрАТ «Компанія «Райз» в особі Шпічки М.І., в якому він просив тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених наказом господарського суду м.Києва від 13.05.2015 року №910/5305/15-г, виконавчим листом Святошинського районного суду м.Києва від 28.12.2017 року №759/16206/14-ц та наказом господарського суду м.Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17, виконання ухвали про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 покласти на Адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Зокрема, подання Старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ПрАТ «Компанія «Райз» в особі ОСОБА_1 обґрунтовано наступним.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження №55597446, яке складається з:
- виконавчого провадження №49881496 з примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 13.05.2015 року №910/5305/15-г про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дікманн Сідс Україна» 18 719 264 грн. основного боргу та 70 951 грн. 46 коп. судового збору;
- виконавчого провадження №55583162 з примусового виконання виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 28.12.2017 року № 759/16206/14-ц про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії/ арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23.05.2014 року №4323А(і), згідно з яким рішення арбітражного суду першого рівня змінюється, відповідно до висновків цього рішення. Продавці-Апелянти - Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз» повинні сплатити Покупцям-Відповідачам - «NIBULON S.A.» 17 536 000,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України гривни щодо долара США станом на 06.12.2017 року становило 476 354 918,40 грн. в якості відшкодування збитків, а також складні відсотки на цю суму, що розраховуються поквартально, за ставкою 4% з дати невиконання зобов`язань - 11.01.2011 року, і до дати повної сплати відшкодування збитків. Порядок відшкодування арбітражних витрат, передбачений рішенням суду першого рівня, підтримується. Витрати на арбітраж за розгляд цієї Апеляції (за виключенням витрат Відповідачів-Покупців - «NIBULON S.A.» на їх торгового представника) несуть Продавці-Апелянти - Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз». Витрати та збори за цією апеляцією:- Фунтів стерлінгів: - Збори Асоціації 5463,29; - Збори Апеляційної ради 48131,56; - ПДВ 0.00 53594,85 фунтів стерлінгів, 53594,85 фунтів стерлінгів, що за офіційним курсом Національного банку України гривни щодо фунта стерлінга станом на 06.12.2017 становить 1 955 901 грн.17 грн., сплачуються Продавцями - Публічним акціонерним товариством «Компанія «Райз»;
- виконавчого провадження №56631625 з примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17 про стягнення солідарно з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 214 014 654 грн. 13 коп. заборгованості по тілу кредиту та 240 000 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.
Згідно зі ст.ст.3-4, 24-27 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 21.01.2016 року, 22.01.2018 року та 25.06.2018 року винесено постанови про відкриття виконавчого провадження.
Так, постановою державного виконавця від 21.01.2016 року (копія якої додана до справи, оригінал зберігається у заявника) відкрито виконавче провадження №49881496 та надано боржнику строк для самостійного виконання рішення суду. Постанову направлено боржнику для виконання.
Постановою державного виконавця від 22.01.2018 року (копія якої додана, оригінал зберігається у заявника) відкрито виконавче провадження №55583162 та об`єднано у зведене виконавче провадження №55597446. Постанову направлено боржнику для виконання.
Постановою державного виконавця від 25.06.2018 року (копія якої додана, оригінал зберігається у заявника) відкрито виконавче провадження №56631625 та приєднано до зведеного виконавчого провадження №55597446. Постанову направлено боржнику для виконання.
Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі (ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження»), і підтвердження про направлення постанови додано.
Боржником у зведеному виконавчому провадженні №55597446 є Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз», найменування якого як сторони виконавчого провадження постановами державного виконавця від 05.06.2018 року та від 18.07.2018 року змінено на Приватне акціонерне товариство «Компанія «Райз» (копію постанови державного виконавця від 05.06.2018 року про зміну назви сторони виконавчого провадження додано, оригінал зберігається у заявника).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Керівником боржника є ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (витяг додано).
Відповідно до статуту боржника (копію додано) ОСОБА_1 є одноособовим виконавчим органом боржника, утвореного у формі акціонерного товариства.
Згідно зі ст.60 Закону України «Про акціонерні товариства» порядок прийняття рішень особою, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, встановлюється Статутом акціонерного товариства. Особа, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, вправі без довіреності діяти від імені акціонерного товариства, в тому числі представляти його інтереси, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства. У разі неможливості виконання особою, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, своїх повноважень, ці повноваження здійснюються призначеною нею особою, якщо інше не передбачено статутом або положенням про виконавчий орган.
За ч.ч.1, 3 ст.16 Закону України «Про виконавче провадження» сторони можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні самостійно або через представників. Представництво юридичних осіб у виконавчому провадженні здійснюється їх керівниками чи органами, посадовими особами, які діють у межах повноважень, наданих їм законом чи установчими документами юридичної особи, або через представників юридичної особи.
В силу ч.2 ст.60 Закону України «Про акціонерні товариства», ч.3 ст.16 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_1 здійснює представництво боржника у зведеному виконавчому провадженні №55597446 і є відповідальним за виконання виконавчих документів, боржником за якими є Приватне акціонерне товариство «Компанія «Райз».
Отже, за вищевказаними виконавчими документами боржником у зведеному виконавчому провадженні №55597446 є Приватне акціонерне товариство «Компанія «Райз» (; місцезнаходження 01014, м. Київ, Печерський район, вулиця Катерини Білокур, 5/17) в особі громадянина ОСОБА_1 .
Рішення суду, на підставі яких судами видані вищевказані виконавчі документи, які виконуються у зведеному виконавчому провадженні №55597446, боржником не виконані і будь-яких документів від боржника стосовно виконання рішень не надходило.
Боржнику в особі ОСОБА_1 достеменно відомо про наявність відкритих виконавчих проваджень, що входять до складу зведеного виконавчого провадження №55597446, оскільки державним виконавцем йому ( ОСОБА_1 ) рекомендованими поштовими відправленнями неодноразово направлялися письмові виклики державного виконавця (копії додано, оригінали зберігаються у заявника), у зв`язку з чим ОСОБА_1 неодноразово надавав державному виконавцеві письмові пояснення щодо причин неявки за викликом до державного виконавця, невиконання рішень та законних вимог державного виконавця (копії додано, оригінали зберігаються у заявника).
На підставі ст.ст.26, 52 Закону України «Про виконавче провадження» постановами державного виконавця від 08.02.2017 року, від 09.03.2017 року, від 15.05.2017 року, від 27.06.2017 року, від 22.01.2018 року, від 24.01.2018 року, від 05.06.2018 року та від 25.06.2018 року (копії додано, оригінали зберігаються у заявника) накладено арешт на все майно і кошти боржника в межах суми стягнення за виконавчими документами. Постановами від 16.05.2017 року та від 30.11.2017 року (копії додано, оригінали зберігаються у заявника) майно боржника оголошувалося державним виконавцем у розшук.
Всупереч вимогам п.п.3, 5 ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_1 не подав державному виконавцеві протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема, про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України, і своєчасно не з`являвся на вимоги державного виконавця, у зв`язку з чим ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2018 року та ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10.12.2018 року (копії додано, оригінали зберігаються у відповідних місцевих судах) до ОСОБА_1 було застосовано привід.
Також всупереч вимогам ч.ч.3, 4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» боржник в особі Шпічки Михайла Івановича на вимогу державного виконавця (копії додано, оригінали зберігаються у заявника) не подав державному виконавцеві інформацію про дебіторську заборгованість і доходи боржника, а також про майно і кошти, що належать боржнику від третіх осіб, та інші відомості, що характеризують майновий стан боржника.

Державним виконавцем встановлено, що боржник отримує доходи від надання майна в оренду іншим особам, що підтверджується такими доказами: договором оренди від 01.12.2013 року №01/12/13-НР і договором суборенди від 03.01.2018 року №01/12/13, укладеними між ПАТ «Компанія «Райз» і ТОВ «Торговий дім «Чернігівський»; договорами оренди від 01.01.2018 року №ПОЛ 01-01/18 ОР, від 01.12.2017 року №ПОЛ 01-12/17, від 01.12.2017 року №ЧЕРН 01-12/17, від 01.12.2017 року №01122017Р, від 17.11.2017 року №Д18-11/17, від 13.11.2017 року №К13-11/17, від 09.11.2017 року №Хм-09-11/17 і від 01.01.2018 року №С07-01/18, укладеними між ПАТ «Компанія «Райз» і ТОВ «Агро-НВ»; договором оренди від 01.12.2017 року №С008-11/17, укладеним між ПАТ «Компанія «Райз» і ТОВ «Агротермінал Констракшин»; актом приймання-передачі нерухомого майна від 01.12.2013 року до договору оренди нерухомого майна №01/12/13-НР від 01.12.2013 року, актом приймання-передачі до договору суборенди №01/12/13 від 03.01.2018 року, актами приймання-передачі від 01.01.2018 року до Договору від 01.01.2018 року №ПОЛ 01-01/18 ОР, від 01.12.2017 року до Договору від 01.12.2017 року №ПОЛ 01-12/17, від 01.12.2017 року до Договору від 01.1.2017 року №ЧЕРН 01-12/17, від 01.12.2017 року до Договору від 01.12.2017 року №01122017Р, від 17.11.2017 до Договору від 17.11.2017 №Д 18-11/17, від 13.11.2017 року до Договору від 13.11.2017 року №К13-11/17, від 09.11.2017 року до Договору від 09.11.2017 року №Хм-09-11/17, актом №1 приймання - передачі від 01.12.2017 року, актом №1 приймання-передачі від 01.01.2018 року, а також податковими деклараціями боржника і ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Торговий дім «Чернігівський» і ТОВ «Агротермінал Констракшин» за січень 2018 року - січень 2019 року (копії додано, оригінали зберігаються у боржника, ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Торговий дім «Чернігівський» і ТОВ «Агротермінал Констракшин» відповідно).

Згідно з податковими деклараціями з податку на прибуток та фінансовою звітністю (копії додано, оригінали зберігаються у боржника) упродовж 2018 року боржник отримав понад 700 млн. грн. доходу, однак виконавчі документи не виконує. Також ОСОБА_1 приховує від державного виконавця інформацію про розмір і джерела доходів.

За систематичне невиконання рішень та законних вимог державного виконавця Шпічка Михайло Іванович неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.18813 КУпАП (копії протоколів про адміністративне правопорушення та постанов про накладення адміністративного стягнення додано, оригінали зберігаються у заявника).

Як вбачається з листа Державної міграційної служби України від 23.10.2018 року №6.3-11442/6-18 (копія додається, оригінал зберігається у заявника), ОСОБА_1 документований паспортами громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 06.11.2008 року органом видачі 3201, а також серії НОМЕР_2 , виданим 21.03.2018 року органом видачі 8089.
Відповідно до вищенаведеного рішення суду до теперішнього часу боржником в особі ОСОБА_1 не виконуються і боржник в особі ОСОБА_1 навмисно ухиляється від виконання рішення суду, а саме: не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належних йому майна і доходів.
На час звернення до суду з поданням сума заборгованості не була погашена навіть частково і боржник в особі ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій для її погашення, що трактувалося не інакше, як ухилення від погашення існуючої заборгованості та від виконання рішень суду.
При цьому, до боржника в особі ОСОБА_1 державним виконавцем доведено про наявність рішень суду, які підлягають виконанню, і боржника в особі ОСОБА_1 попереджено про необхідність його самостійного виконання.
Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.
Верховний Суд України у своєму листі від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» також зазначив, що з набранням чинності від 09.03.2011 року Закону України №2677-УІ «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.
Згідно зі ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до п.5 ч.1, ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань. При цьому паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами та консульською службою України.
За ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.
Згідно з положеннями ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті.
Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України, який має паспорт, у разі, коли існують обставини, що обмежують відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право його виїзду за кордон, зобов`язаний здати свій паспорт на збереження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, за місцем проживання у місячний термін після виникнення таких обставин. За наявності достатніх підстав паспорт, що зберігається в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, повертається у 10-денний термін з моменту звернення громадянина або його законного представника.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 вказаного закону передбачено, що громадянин України, що має паспорт, може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон у випадках, коли діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.
Крім вказаного, відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», також може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон громадянин України, що ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.
Отже, законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання.
Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасові обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.
Разом з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема, про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Відповідно до п.2 розділу XIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за №789/20802 (надалі - Інструкція), подання готується на бланку відповідного органу державної виконавчої служби, приватного виконавця. Подання має обов`язково містити: для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - найменування суду, до якого надсилається подання; для встановлення заборони в`їзду в Україну іноземців або осіб без громадянства - найменування органу, зазначеного в пункті 4 розділу І цього Порядку; відомості про виконавче провадження (найменування, дата, номер виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження, орган (посадова особа), який (яка) видав (ла) виконавчий документ, резолютивна частина рішення, номер виконавчого провадження згідно з автоматизованою системою виконавчого провадження, дата відкриття виконавчого провадження тощо); прізвище, ім`я та по батькові боржника (керівника юридичної особи - боржника), дату народження (число, місяць та рік); громадянство боржника (керівника юридичної особи - боржника) (за наявності таких даних); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію і номер паспорта боржника (керівника юридичної особи) - громадянина України, який через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний контролюючий орган і має відмітку у паспорті (за наявності таких даних).
Згідно з ч.1 ст.446 ЦПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.
Розділом VI ЦПК України передбачений інший порядок вирішення судом питання щодо тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
Так, відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником, за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.
За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
За ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем перебування боржника є: АДРЕСА_1 , і вказана адреса належить до адміністративних меж Печерського району міста Києва.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань, покладених наказом Господарського суду м.Києва від 13.05.2015 року № 910/5305/15-г, виконавчим листом Святошинського районного суду м.Києва від 28.12.2017 року №759/16206/14-ц та наказом Господарського суду м.Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та відмову у задоволенні подання.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Компанія Райз» з підстав порушення судом норм процесуального права ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції та відмову у задоволенні подання.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем доведено факт систематичного умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання покладених на боржника рішеннями суду зобов`язань.

Такі висновки повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

В провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції перебуває зведене виконавче провадження №55597446, яке складається з:

1.виконавчого провадження №49881496 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року №910/5305/15-г про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання даного рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дікманн Сідс Україна» 18 719 264 грн. основного боргу та 70 951 грн. 46 коп. судового збору;

2.виконавчого провадження №55583162 з примусового виконання виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва від 28.12.2017 року №759/16206/14-ц про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном там кормами GAFTA від 23.05.2014 року №4323А(і), згідно з яким рішення арбітражного суду першого рівня змінюється, відповідно до висновків цього рішення. Продавці-Апелянти - ПАТ «Компанія «Райз» повинні сплатити Покупцям-Відповідачам «NIBULON S.A.» 17 536 000,00 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України гривни щодо долара США станом на 06.12.2017 року становило 476 354 918 грн. 40 коп. в якості відшкодування збитків, а також складні відсотки на цю суму, що розраховуються поквартально, за ставкою 4% з дати невиконання зобов`язань - 11.01.2011 року, і до дати повної сплати відшкодування збитків. Порядок відшкодування арбітражних витрат, передбачений рішенням суду першого рівня, підтримується. Витрати на арбітраж за розгляд цієї Апеляції (за виключенням витрат Відповідачів-Покупців - «NIBULON S.A.» на їх торгового представника) несуть Продавці-Апелянти - Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз». Витрати та збори за цією апеляцією: - Фунтів стерлінгів: - Збори Асоціації 5463,29; - Збори Апеляційної ради 48131,56; - ПДВ 0.00 53594,85 фунтів стерлінгів, 53594,85 фунтів стерлінгів, що за офіційним курсом Національного банку України гривни щодо фунта стерлінга станом на 06.12.2017 становило 1 955 901 грн. 17 коп., сплачуються Продавцями - ПАТ «Компанія «Райз»;

3. виконавчого провадження №56631625 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17 про стягнення солідарно з ПАТ «Компанія «Райз» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 214 014 654 грн. 13 коп. заборгованості по тілу кредиту і 240 000 грн. витрат по сплаті судового збору.

За вищевказаними виконавчими документами боржником є ПрАТ «Компанія «Райз» () (попереднє найменування юридичної особи Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз»), одноособовим виконавчим органом (генеральним директором) якого відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і статуту Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз» від 07.10.2016 року і дотепер є громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

За ст.ст.3-4, 24-27 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем 21.01.2016 року, 22.01.2018 року та 25.06.2018 року винесено постанови про відкриття вищенаведених виконавчих проваджень.

Постановою державного виконавця від 21.01.2016 року відкрито виконавче провадження №49881496 та надано боржнику строк для самостійного виконання рішення суду. Постанову направлено боржнику для виконання.

Постановою державного виконавця від 22.01.2018 року відкрито виконавче провадження №55583162 та об`єднано у зведене виконавче провадження №55597446. Постанову направлено боржнику для виконання.

Постановою державного виконавця від 25.06.2018 року відкрито виконавче провадження №56631625 та приєднано до зведеного виконавчого провадження №55597446. Постанову направлено боржнику для виконання.

Згідно з ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Боржником у зведеному виконавчому провадженні №55597446 є ПАТ «Компанія «Райз», найменування якого як сторони виконавчого провадження постановами державного виконавця від 05.06.2018 року та 18.07.2018 року змінено на ПрАТ «Компанія «Райз».

Відповідно до ч.2 ст.60 Закону України «Про акціонерні товариства» і ч.3 ст.16 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_1 здійснює представництво боржника у зведеному виконавчому провадженні №55597446 і є відповідальним за виконання виконавчих документів, боржником за якими є Приватне акціонерне товариство «Компанія «Райз».

Отже, за вищевказаними виконавчими документами боржником у зведеному виконавчому провадженні №55597446 є ПрАТ «Компанія «Райз» (; місцезнаходження 01014, місто Київ, Печерський район, вулиця Катерини Білокур, 5/17) в особі громадянина ОСОБА_1 .

Рішення суду, на підставі яких судами видані вищевказані виконавчі документи, які виконуються у зведеному виконавчому провадженні №55597446, боржником не виконані і будь-яких документів від боржника стосовно виконання рішень до органу державної виконавчої служби не надходило.

Боржнику в особі ОСОБА_1 достеменно відомо про наявність відкритих виконавчих проваджень, що входять до складу зведеного виконавчого провадження №55597446, так як державним виконавцем Шпічці М.І. рекомендованими поштовими відправленнями неодноразово направлялися письмові виклики державного виконавця, у зв`язку з чим ОСОБА_1 неодноразово надавав державному виконавцеві письмові пояснення щодо причин неявки за викликом до державного виконавця, невиконання рішень та законних вимог державного виконавця. Причини неявки, наведені ОСОБА_1 в письмових поясненнях, наданих державному виконавцеві, вірно визнані судом не поважними.

На підставі ст.ст.26, 52 Закону України «Про виконавче провадження» постановами державного виконавця від 08.02.2017 року, від 09.03.2017 року, від 15.05.2017 року, від 27.06.2017 року, від 22.01.2018 року, від 24.01.2018 року, від 05.06.2018 року та від 25.06.2018 року накладено арешт на все майно і кошти боржника в межах суми стягнення за виконавчими документами. Постановами від 16.05.2017 року та від 30.11.2017 року майно боржника оголошувалось державним виконавцем у розшук.

Всупереч вимогам п.п.3, 5 ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник в особі ОСОБА_1 не подав державному виконавцеві протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Також судом встановлено, що боржник в особі ОСОБА_1 систематично не з`являвся на вимоги державного виконавця, у зв`язку з чим ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2018 року по справі №362/5948/18 (провадження №6/362/124/18) та ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10.12.2018 по справі №757/51269/18-ц до ОСОБА_1 застосовано привід.

Всупереч вимогам ч.ч.3, 4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» боржник в особі ОСОБА_1 на неодноразові законні вимоги державного виконавця не подав державному виконавцеві інформацію про дебіторську заборгованість і доходи боржника, а також про майно і кошти, що належать боржнику від третіх осіб, та інші відомості, що характеризують майновий стан боржника.

За систематичне невиконання рішень та законних вимог державного виконавця Шпічка М.І. неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за ст.18813 КУпАП.

Разом з тим, як судом встановлено, боржник - ПрАТ «Компанія «Райз» після відкриття виконавчих проваджень тривалий час отримував доходи від надання майна в оренду іншим особам, що підтверджується такими доказами: договором оренди від 01.12.2013 року №01/12/13-НР і договором суборенди від 03.01.2018 року №01/12/13, укладеними між ПАТ «Компанія «Райз» і ТОВ «Торговий дім «Чернігівський»; договорами оренди від 01.01.2018 року №ПОЛ 01-01/18 ОР, від 01.12.2017 року №ПОЛ 01-12/17, від 01.12.2017 року №ЧЕРН 01-12/17, від 01.12.2017 року №01122017Р, від 17.11.2017 року №Д18-11/17, від 13.11.2017 року №К13-11/17, від 09.11.2017 року №Хм-09-11/17 і від 01.01.2018 року №С07-01/18, укладеними між ПАТ «Компанія «Райз» і ТОВ «Агро-НВ»; договором оренди від 01.12.2017 року №С008-11/17, укладеним між ПАТ «Компанія «Райз» і ТОВ «Агротермінал Констракшин»; актом приймання-передачі нерухомого майна від 01.12.2013 року до договору оренди нерухомого майна №01/12/13-НР від 01.12.2013 року, актом приймання-передачі до договору суборенди №01/12/13 від 03.01.2018 року, актами приймання-передачі від 01.01.2018 року до Договору від 01.01.2018 року №ПОЛ 01-01/18 ОР, від 01.12.2017 року до Договору від 01.12.2017 року №ПОЛ 01-12/17, від 01.12.2017 року до Договору від 01.12.2017 року №ЧЕРН 01-12/17, від 01.12.2017 до Договору від 01.12.2017 року №01122017Р, від 17.11.2017 року до Договору від 17.11.2017 року №Д18-11/17, від 13.11.2017 року до Договору від 13.11.2017 року №К13-11/17, від 09.11.2017 року до Договору від 09.11.2017 року №Хм-09-11/17, актом №1 приймання-передачі від 01.12.2017 року, актом №1 приймання-передачі від 01.01.2018 року, а також податковими деклараціями боржника і ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Торговий дім «Чернігівський» і ТОВ «Агротермінал Констракшин» за січень 2018 року - січень 2019 року.

Так, згідно з податковими деклараціями з податку на прибуток та фінансовою звітністю упродовж 2018 року боржник отримав понад 700 млн. грн. оподатковуваного доходу, але виконавчі документи не виконує.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 умисно приховує від державного виконавця інформацію про розмір і джерела доходів боржника, чим перешкоджає виконання наказу господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року №910/5305/15-г, виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва №759/16206/14-ц та наказу господарського суду міста Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17, що перебувають у зведеному виконавчому провадженні №55597446.

Відповідно до наданого заявником листа Державної міграційної служби України від 23.10.2018 року №6.3-11442/6-18, громадянин ОСОБА_1 документований паспортами громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 06.11.2008 року органом видачі 3201, а також серії НОМЕР_4 , виданим 21.03.2018 року органом видачі 8089.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до правильного висновку, що рішення суду до теперішнього часу боржником в особі ОСОБА_1 умисно не виконуються, боржник в особі ОСОБА_1 навмисно ухиляється від виконання рішень суду, а саме: не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належних йому майна і доходів і у формі протиправної бездіяльності перешкоджає державному виконавцеві в отриманні відомостей про майно і доходи боржника і в примусовому виконанні вищеперелічених виконавчих документів.

Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Як вбачається з листа від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», Верховний Суд України зазначив, що з набранням чинності від 09.03.2011 року Закону України №2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

За ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до п.5 ч.1, ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань. При цьому паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, або в разі використання паспорта для вчинення злочину, або виявлення у ньому підробки, а також у випадках припинення громадянства України. Тимчасове затримання або вилучення паспорта у таких випадках здійснюється судом, органами прокуратури, внутрішніх справ, служби безпеки, Державної прикордонної служби України, військовими комісаріатами та консульською службою України.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів та пояснень державного виконавця і представника стягувача суд вірно вважав, що державним виконавцем доведено факти систематичного умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання покладених на боржника рішеннями суду зобов`язань.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Згідно з положеннями ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених п.п.1-9 ч.1 ст. 6 цього закону.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України, який має паспорт, у разі, коли існують обставини, що обмежують відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право його виїзду за кордон, зобов`язаний здати свій паспорт на збереження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, за місцем проживання у місячний термін після виникнення таких обставин. За наявності достатніх підстав паспорт, що зберігається в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, повертається у 10-денний термін з моменту звернення громадянина або його законного представника.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України, що має паспорт, може бути тимчасово обмежений у праві виїзду закордон у випадках, коли діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

За п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» також може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон громадянин України, що ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Отже, законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Також про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч.5 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Згідно з ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем перебування боржника є АДРЕСА_1 , вказана адреса належить до адміністративних меж Печерського району міста Києва.

Саме виходячи з вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо задоволення подання державного виконавця примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МЮУ про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що обмеження апелянта у праві виїзду за межі України призвело до порушення конституційних, немайнових, встановлених міжнародними актами як прав апелянта, так і прав його рідних - сина і дружини, то колегія суддів вважає, що вони не є обгрунтованими.

Так, апеляційна скарга не містить жодного обгрунтування порушення ухвалою місцевого суду прав, інтересів та/або свобод заявника, передбачених ст.33 Конституції України, ст.13 Загальної декларації прав людини, ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.313 ЦК України.

Застосоване до заявника судом першої інстанції обмеження відповідає усім трьом критеріям, про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії»:

1) обмеження грунтується на законі (п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», ч.ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.441 ЦПК України);

2) обмеження переслідує легітимну мету, передбачену у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: обмеження є необхідним в демократичному суспільстві для підтримання публічного порядку (в даному випадку - щодо обов`язковості виконання судового рішення) та з метою захисту прав інших осіб (в даному випадку - прав стягувачів щодо ефективного виконання судових рішень);

3) обмеження перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом (тобто є пропорційним меті його застосування): тимчасове обмеження заявника у виїзді за межі України не завдасть істотної шкоди майновим і немайновим правам заявника (в тому числі - більшої, аніж шкоди, яка заподіюється стягувачам внаслідок довготривалого невиконання боржником судових рішень) і сприятиме виконанню судових рішень і запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Колегія суддів вважає, що застосоване судом першої інстанції тимчасове обмеження прав заявника є цілком виправданим, оскільки воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості боржника перед стягувачами у наведеному вище зведеному виконавчому провадженні № 55597446.

Рішення про тимчасове обмеження прав заявника на виїзд за межі України не було застосовано місцевим судом лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість.

Навпаки, місцевий суд належно обґрунтував своє рішення з урахування індивідуальної ситуації, що узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії».

Колегія суддів звертає увагу на те, що отримання боржником доходів від надання іншим (афілійованим з боржником) суб`єктам господарювання нерухомого майна в оренду крім зазначеного вище підтверджується і податковими деклараціями боржника і ТОВ «Агро-НВ», ТОВ «Торговий дім «Чернігівські і ТОВ «Агротермінал Констракшин» за січень 2018 року - січень 2019 року.

Так, згідно з податковими деклараціями з податку на прибуток та фінансовою звітністю упродовж 2018 року боржник отримав понад 700 млн. грн. оподатковуваного доходу, але виконавчі документи не виконує.

За таких обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 умисно приховує від державного виконавця інформацію про розмір і джерела доходів боржника, чим перешкоджає виконання наказу господарського суду м. Києва від 13.05.2015 року (№910/5305/15-г, виконавчого листа Святошинського районного суду м. Киї №759/16206/14-ц та наказу господарського суду м. Києва від 21.05.2018 року № 910/14247/17, перебувають у зведеному виконавчому провадженні №55597446.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ухвалою Печерського районне суду міста Києва від 15.03.2019 обмежуються права малолітнього сина апелянта на відпочинок та оздоровлення є недоведеними.

Так, апелянтом ОСОБА_1 ні до місцевого суду, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів того, що його малолітня дитина має особливі потреби в оздоровленні і що на території України відсутні належні та допустимі умови (побутові і кліматичні), при яких дитина може належно оздоровитись), і тому є необхідність в проведенні оздоровлення за межами території України, а також не надано жодних доказів того, що малолітня дитина скаржника відвідує гуртки, спортивні секції, які в подальшому призведуть до необхідності виїзду за межі України для проведення певних змагань.
Апелянтом також не обґрунтовано, що відносно нього та/або відносно його малолітньої дитини державою України не дотримуються та/або не виконуються положення Закону України «Про охорону дитинства», а тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок з тимчасовим обмеженням прав заявника на виїзд за межі України до виконання судових рішень і обмеженням (позбавленням) права малолітньої дитини заявника на оздоровлення, духовний і культурний розвиток.

Посилання ОСОБА_1 на те, що оскаржуваною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15.03.2019 року обмежуються права дружини заявника на лікування теж є недоведеними.

Так, ним ні до місцевого суду, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів його перебування у зареєстрованому шлюбі та/або в сімейних відносинах з громадянкою ОСОБА_2 (надалі - ОСОБА_2 ), та що остання хвора на таке захворювання, ефективне лікування якого в межах України не проводиться, а також того, що у зв`язку з цим апелянтом проводиться організація та збирання необхідних коштів для її лікування за кордоном.

Ним не надано доказів того, що дружина не має інших близьких родичів, які могли б надавати їх необхідні супровід, моральну та фізичну підтримку і допомогу.

Крім того, в Єдиному державному реєстрі судових рішень зареєстровані судові рішення, які свідчать про те, що заявник неодноразово звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу: ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.12.2016 по справі №357/11566/16-ц (в Єдиному державному реєстрі судових рішень зареєстрована 06.01.2017 року за №63929156) та від 13.02.2019 року по справі №357/318/19 (в Єдиному державному реєстрі судових рішень зареєстрована 21.02.2019 за №79972757).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.03.2019 року по справі №357/318/19 (в Єдиному державному реєстрі судових рішень зареєстроване 29.03.2019 року за №80766486, набрало законної сили 23.04.2019 року) шлюб, зареєстрований 17.04.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №245, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розірвано.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду подання державного виконавця про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України, є безпідставними і спростовуються наявними у матеріалах даної справи доказами надсилання йому судом першої інстанції судової повістки за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та яка зазначена у паспорті громадянина України. виданому йому.

Такий спосіб повідомлення заявника про час і місце розгляду відносно нього подання державного виконавця відповідає вимогам п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції забезпечив право заявника на участь у судовому засіданні, в якому розглядалось внесене державним виконавцем подання.

Доказів того, що судом першої інстанції заявникові 15.03.2019 року були створені будь-які перешкоди в реалізації його процесуального права на участь в судовому засіданні (в тому числі - шляхом приховування від заявника інформації про місце проведення судового засідання), в якому відносно ОСОБА_1 розглядалося подання державного виконавця про тимчасове його обмеження у виїзді за межі України, ним не надано.

Станом на 15.03.2019 року дана справа була підсудньою Печерському районному суду міста Києва, як суду першої інстанції.

Безпідставним є посилання апелянтів на те, що нормами ЦПК України не передбачено розгляд справ щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України керівників юридичних осіб, і колегія суддів вважає, що вони є такими, що грунтується на формалістичному тлумаченні апелянтами норм ст.441 ЦПК України і не відповідають вимогам ст.18 Закону України «Про виконавче провадження»

Так, зазначалося вище, відповідно до ч.1 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

В розумінні ст.24 ЦК України ОСОБА_1 є фізичною особою, отже, під час вирішення питання про застосування щодо нього заходів забезпечення виконання судового рішення або рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом, на ОСОБА_1 , як на керівника (одноособовий виконавчий орган) боржника поширюється дія положень ч.1 ст.441 ЦПК України.

За ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Норми Закону України «Про виконавче провадження» не забороняють застосовувати до керівників боржників - юридичних осіб заходи процесуального примусу, передбачені до боржників - фізичних осіб.
В разі зворотнього це призвело б до того, що примусове виконання судових рішень, постановлених відносно боржників - юридичних осіб, не було б забезпечене тими заходами процесуального примусу, які можуть бути застосовані до боржників - фізичних осіб.

Це суперечило б принципу верховенства права, яке є однією з ключових засад виконавчого провадження, а також принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, який є одним з основоположних принципів цивільного судочинства (п.2 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» однією з визначальних засад виконавчого провадження є обов`язковість виконання рішень.
За п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Отже, з урахуванням наведених положень ч.ч.1, 2 ст.15 і п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника - юридичної особи від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, дія ч.1 ст.441 ЦПК України поширюється і на фізичних осіб - керівників юридичних осіб, які є боржниками у виконавчому провадженні.
Зі змісту оскаржуваної ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15.03.2019 року вбачається, що обмежувальний захід у вигляді тимчасового обмеження заявника у праві виїзду за межі України застосований до ОСОБА_1 як до фізичної особи, яка є керівником (одноособовим виконавчим органом) юридичної особи - боржника у зведеному виконавчому провадженні.
Доводи і аргументи апелянта про нібито недоведеність факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішеннями суду, які виконуються державним виконавцем в примусовому порядку, спростовуються доказами, дослідженими судом першої інстанції, яким суд з дотриманням вимог ст.89 ЦПК України надав вірну правову оцінку.
Так, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що заявник систематично не з`являвся на вимоги державного виконавця, в зв`язку з чим ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 05.12.2018 по справі №362/5948/18 (провадження №6/362/124/18) та ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10.12.2018 по справі №757/51269/18-ц до заявника застосовано примусовий привід боржника.
Факт постановлення вказаних судових рішень про застосування до заявника примусового приводу до державного виконавця, набрання ними законної сили, їх законність, обгрунтованість, дійсність (чинність), юридичну силу і обов`язковість апелянт не заперечує.
Всупереч вимогам п.3 ч.3 ст.18, ч.4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» заявник на неодноразові законні вимоги державного виконавця, копії яких надані державним виконавцем до суду першої інстанції разом з допустимими письмовими доказами надсилання їх боржнику рекомендованими поштовими відправленням вручення їх боржнику, не подав державному виконавцеві інформацію про заборгованість і доходи боржника, а також про майно і кошти, що належать боржнику від третіх осіб, та інші відомості, що характеризують майновий стан боржника.
За систематичне невиконання рішень та законних вимог державного виконавця заявник неодноразово притягався начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.18813 КУпАП. Жодних доказів визнання постанов про накладення на заявника адміністративних стягнень протиправними та/або їх скасування апелянтом не надано.
Після відкриття виконавчих проваджень боржник тривалий час отримував доходи (та отримує їх і в даний час) від надання належного йому рухомого і нерухомого майна в оренду іншим (пов`язаним відносинами контролю і афілійованим з боржником) суб`єктам господарювання, що підтверджується зазначеними вище доказами.
За таких обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 умисно приховує від державного виконавця інформацію про розмір і джерела доходів боржника, чим ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішеннями суду і перешкоджає виконанню наказу господарського суду міста Києва від 13.05.2015 року №910/5305/15-г, виконавчого листа Святошинського районного суду міста Києва №759/16206/14-ц та наказу господарського суду міста Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17, що виконуються примусово державним виконавцем у зведеному виконавчому провадженні №55597446.
Факт ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на боржника вказаними вище рішеннями суду, підтверджується також додатковим доказом: ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16.04.2019 у справі №759/16206/14-ц у провадженні №4-с/759/68/19, зареєстрованою у Єдиному державному реєстрі судових рішень
26.04.2019 року за №81412733, якою підтверджується законність вимог державного виконавця до боржника в особі заявника про надання інформації про майновий стан і доходи боржника, а також спростовуються доводи апелянта про нібито неможливість виконання ним законних вимог державного виконавця з поважних (об`єктивних) причин.
На момент звернення до суду з поданням державного виконавця факт ухилення боржника від виконання зобов`язань вже відбувся і був об`єктивно наявним та доведеним, що вбачається з матеріалів виконавчого провадження, копії яких додані державним виконавцем до подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.
Як в поданні державного виконавця, так і в оскаржуваній ухвалі місцевого суду від 15.03.2019 року містяться посилання на конкретні факти ухилення від виконання рішення суду та зазначені належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження цих обставин.
До подання державного виконавця додані належним чином завірені копії виконавчих документів, постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, а також інші документи виконавчого провадження, які, на думку колегії суддів, підтверджують ухилення боржника в особі ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішеннями, а також відомості про характер та розмір невиконаних зобов`язань боржником тощо. Подання підписане державним виконавцем із зазначенням дати його подання. Державним виконавцем надано докази, що у ОСОБА_1 є закордонний паспорт і він має намір виїжджати за межі України та ухиляється від виконання зобов`язань.
Судом першої інстанції на підставі досліджених у відкритому судовому засіданні доказів належним чином з`ясовано, що заявник дійсно свідомо не виконував належні до виконання зобов`язання в повному обсязі.
Крім того, як доводить до відома колегії суддів суду апеляційної інстанції представник Компанії «Nibulon S.A.», 03.07.2018 року Головним слідчим управлінням Національної поліції України розпочато досудове розслідування кримінального провадженні №0000405 за ч.3ст.382 КК України за фактом невиконання службовими особами ПрАТ «Компанія «Райз» ухвали апеляційного суду м. Києва від 06.12.2017 року.
Відповідно до статті 10 ЦПК України «Верховенство права та законодавство, відповідно до якого суд вирішує справи»:

1. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

2. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

3. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

4. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

5. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

6. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

7. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

8. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

9. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

10. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як вбачається з практики ЄСПЛ на основі науково-методичного посібника «Застосування практики Європейського суду з прав людини при здійсненні правосуддя» судові рішення є обов`язковими до виконання.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява №18357/91, п.40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процессу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Що стосується обов`язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява №40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна) (Рішення ЄСПЛ:«Юрій Миколайович Іванов проти України»).

У пілотному рішенні у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року Європейський суд вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п.1 ст.6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст.6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

З огляду на вищенаведене та зважаючи на суму боргу понад 17 мільярдів гривень, що визнано ОСОБА_1 та представником ПрАТ «Компанія «Райз», те, що ОСОБА_1 є відповідальним за невиконання виконавчих документів, не виконував та продовжує не виконувати покладених рішеннями судів зобов`язань та законних вимог Старшого державного виконавця, постійним зумисним ухиленням громадянином ОСОБА_1 від погашення існуючої заборгованості, непогашенням жодної суми, його негативного відношення до виконання рішень по сплаті боргів, як до звернення старшого державного виконавця з поданням, після постановлення ухвали Печерським районним судом міста Києва, так і в судовому засіданні Апеляційного суду і при тому, не відповідаючи на запитання суду щодо доходів від зданих в оренду ПрАТ «Компанія «Райз» більше 50 - ти об`єктів та отримання від цього доходів (прибутків), які зумисне ним приховуються, його намаганням всю провину за невиконання судових рішень покласти на виконавчу службу, повного ігнорування ним рішень органу Державної виконавчої влади, при тому, що ним, ОСОБА_1 добровільно не виконуються рішення, він ухиляється від їх виконання та виявляє повну зневагу до органу Державної виконавчої служби, чим протиставляє себе Державному органу протягом тривалого часу, ігнорує звернення цього органу та виклики як представник боржника, і до нього неодноразово застосовувався привід, що в сукупності не змінило його відношення до сплати боргів, і притому він є Генеральним директором (одноособовим керівником) ПрАТ «Компанія «Райз», на якого покладено обов`язки по сплаті боргів, а він не виконує цих обов`язків, хоча повинен сплатити борги відповідно до рішень, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених наказом Господарського суду м.Києва від 13.05.2015 року №910/5305/15-г, виконавчим листом Святошинського районного суду м.Києва від 28.12.2017 року №759/16206/14-ц та наказом Господарського суду м.Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині тимчасового обмеження громадянина ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Доводи апеляційних скарг в цій частині про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині, чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційні скарги не містять.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення в частині тимчасового обмеження громадянина ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспорту постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Проте, оскільки громадянин ОСОБА_1 є Генеральним директором ПрАТ «Компанія «Райз» і борг не є його особистим боргом та він бажає управляти і надалі ПрАТ «Компанія «Райз» одноосібно, як встановлено судом, то колегія суддів приходить до висновку щодо часткового задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 та ПрАТ «Компанія «Райз»та зміни ухвали Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року в частині тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання ним зобов`язань, покладених наказом Господарського суду м.Києва від 13.05.2015 року № 910/5305/15-г, виконавчим листом Святошинського районного суду м.Києва від 28.12.2017 року №759/16206/14-ц та наказом Господарського суду м.Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17.

Колегія суддів вважає необхідним резолютивну частину ухвали викласти в такій редакції: «Тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Генерального директора ПАТ «Компанія «Райз», до виконання Приватним акціонерним товариством «Компанія «Райз»зобов`язань, покладених наказом Господарського суду м.Києва від 13.05.2015 року №910/5305/15-г, виконавчим листом Святошинського районного суду м.Києва від 28.12.2017 року №759/16206/14-ц та наказом Господарського суду м.Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17.

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Компанія «Райз»задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року змінити в частині тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання ним зобов`язань, покладених наказом Господарського суду м.Києва від 13.05.2015 року № 910/5305/15-г, виконавчим листом Святошинського районного суду м.Києва від 28.12.2017 року №759/16206/14-ц та наказом Господарського суду м.Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17.

Резолютивну частину ухвали викласти в такій редакції: «Тимчасово обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Генерального директора ПАТ «Компанія «Райз», до виконання Приватним акціонерним товариством «Компанія «Райз»зобов`язань, покладених наказом Господарського суду м.Києва від 13.05.2015 року №910/5305/15-г, виконавчим листом Святошинського районного суду м.Києва від 28.12.2017 року №759/16206/14-ц та наказом Господарського суду м.Києва від 21.05.2018 року №910/14247/17.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: