Справа № 431/665/19
Провадження № 22-ц/810/1069/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Старобільський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Луганській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою Старобільського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 вересня 2019 року за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа - Старобільський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України з 24 серпня 1991 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Краснодон (м. Сорокино) Луганської області, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено актовий запис №814 від 08.12.1986 року та видано повторне свідоцтво про народження відділом реєстрації актів громадянського стану Краснодонського міського управління юстиції Луганської області 23.01.2004 року серія НОМЕР_1 . Позивач зазначив, що з моменту народження він проживав разом зі своєю родиною за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що з 1992 року він навчався в середній загально освітній школі № 24 м. Краснодон. 8 лютого 2012 року ОСОБА_1 був засуджений Свердловським міським судом Луганської області та відбував покарання до 29 грудня 2014 року у Свердловській виправній колонії №38 УДПС України в Луганській області. Після звільнення з місця позбавлення волі, ОСОБА_1 приїхав до постійного місця проживання до м. Старобільськ, де на данний час, спільно проживає з ОСОБА_2 та їх спільною донькою Ельнарою за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки встановлення факту постійного проживання має юридичне значення для отримання громадянства, просив суд задовольнити його вимоги.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 20 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 24 серпня 1991 року.

Суд першої інстанції, виходив із того, що факт постійного проживання заявника на території України з 24 серпня 1991 року підтверджений належними доказами.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду, Старобільський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Луганській області подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Апеляційна скарга Старобільського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області аргументована тим, що суд вирішуючи спір, надав неналежну правову оцінку доказам, що містяться у матеріалах справи та дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не є перешкодою для розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, заявника, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного висновку, що судом першої інстанції, дійсно було прийнято рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права..

Належність та набуття громадянства України встановлюється відповідно до Закону України «Про громадянство України».

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що факт постійного проживання заявника на території України з 24 серпня 1991 року підтверджений належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, колегією суддів встановлено, що надані докази ОСОБА_3 носять суперечливий характер та не містять даних, які підтверджують факт його постійного проживання на території України з 24 серпня 1991 року.

Допитані під час розгляду справи судом першої інстанції в якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у повному обсязі також не підтвердили факт проживання ОСОБА_1 на території України з 24 серпня 1991 року, крім того, судова колегія критично оцінює покази свідків так як свідкі майть реєстрацію в м. Старобільск і у суду відсутні данні про їх реєстрацію або народження в м. Краснодон (а.с.37,46).

Пояснення заявника стосовно наявності в матеріалах справи світлокопій паспортів його сестри та брата (а.с.51-52) не можуть бути взяті до уваги судом так як паспорти видані в 2009 році та 2913 році відповідно а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 народилися в м.Усмань Ліпецької області РФ.

Інших документів про постійну чи тимчасову реєстрацію на території України заявником не надано.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним будє висновок, що позивач не довів факту постійного проживання на території України у вказаний ним період, а отже підстави передбачені Законом України «Про громадянство України» для задоволення його заяви відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами п. 2 ч.1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів Луганського апеляційного суду дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити. Зазначене рішення не заважає в подальшому праву заявника звернутись до суду при наявності матеріалів або доказів які свідчать про його мешкання на території України .

Стягнути з заявника судовий збір у порядку визначеному ст.141 ЦПК України

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Старобільського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області задовольнити в повному обсязі.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 20 вересня 2019 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення яким в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідоме, який мешкає: АДРЕСА_3 ) на користь Старобільського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Луганській області (місцезнаходження юридичної особи: 92700, Луганська область, м. Старобільськ, вул. Велика Садова 2; УДМС у Луганській області) судовий збір у розмірі 1152, 60грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня проголошення постанови.

Повний текст постанови складено 20 грудня 2019 року

Головуючий В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Н.В. Стахова