КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 753/6999/19
Головуючий у першій інстанції - Заставенко М.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, відповідно до якого, просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити у користування ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 12,9 кв.м. та ізольовану кімнату площею 12,7 кв.м. з балконом (лоджією), що розташована поруч з житловою кімнатою; виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 19,0 кв.м. з балконом (лоджією), що розташована поруч з житловою кімнатою; в спільному користуванні співвласників залишити: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню (санвузол), інші приміщення..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у родинних відносинах та є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що належить сторонам в рівних частинах та складається із трьох ізольованих житлових кімнат площею 19,0 кв.м., 12,9 кв.м. та 12,7 кв.м.

Позивач зазначає, що між ним та відповідачем після оформлення права власності був погоджений та встановлений порядок користування квартирою, проте відповідачем порушується встановлений ними порядок, звернення та прохання дотримуватись порядку користування квартирою відповідач ігнорує, а тому ОСОБА_2 був вимушений звернутись до суду із позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено порядок користування квартирою, виділено у користування ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 19,0 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Виділено у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 12,9 кв.м. та кімнату площею 12,6 (з балконом 1,0 кв.м.) в квартирі АДРЕСА_1 .

Залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приміщення: кухню 10,6 кв.м. (з лоджією 2,0 кв.м.), коридор 18,1 кв.м., ванну кімнату 2,7 кв.м., вбиральню 1,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1415,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вирішити питання про судові витрати та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2652,60грн.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оспорюваним рішенням суду першої інстанції встановлено порядок користування квартирою з точністю до навпаки заявленим позовним вимогам, тобто суд у своєму рішенні вийшов за межі позовних вимог, порушуючи норми процесуального права.

Апелянт зазначає, що таким рішенням її було позбавлено права довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, адже такі вимоги позивачем не заявлялись взагалі.

ОСОБА_1 зазначає, що нею було погоджено із позивачем та проведено ремонт у кімнаті площею 19,0 кв.м., тоді як інші житлові кімнати та приміщення довгий час не ремонтувались.

На адресу суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , відповідно до якого вважає, що оспорюване рішення є законним, обґрунтованим та таким, що винесене без порушень норм процесуального права, а апеляційну скаргу - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Позивач у своєму відзиві зазначає, що повністю погоджується і з рішенням суду першої інстанції, вважає, що визначений порядок користування квартирою найбільш повно враховує частки сторін у власності на спірне житлове приміщення та інтереси членів сім`ї власників квартири, які мають право на користування житлом, розмір житлової площі та встановлений порядок користування на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Позивач вказує, що здійснення апелянтом ремонтних робіт у кімнаті площею 19,0 кв.м. не стосуються предмету спору, через що є безпідставними, а сама вказівка щодо відсутності належного ремонту в інших приміщеннях квартири є спотворенням дійсності, адже всі кімнати у квартирі належним чином були відремонтовані ще за життя батьків сторін.

У відзиві зазначається, що позовними вимогами було запропоновано варіант порядку користування квартирою при якому позивачу відійшло б у користування на 3,2 кв.м. площі більше ніж відповідачу, однак відповідач не погодилась із таким порядком користування квартирою.

При апеляційному розгляді справи представник апелянт ОСОБА_1 , адвокат Соляник Д.П. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити оскільки вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір порушив норми процесуального законодавства, вийшовши за межі позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції повинен був вирішувати спір саме в межах тих позовних вимог, які заявив позивача, а саме погодитися передати в користування позивача, або обидві кімнати 12.9 кв.м., та 12.7 кв.м., або лише одну із цих кімнат, а не змінювати предмет спору та передавати позивачу кімнату площею 19.0 кв.м. на яку він не претендував.

Представник позивача у справі ОСОБА_2 , адвокат Дробович В.А. заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Вважає доводи апелянта про вихід судом за межі позовних вимог надуманими, оскільки предметом спору по вказаній справі було встановлення порядку користування квартирою, а яким чином його встановлювати суд вирішив при постановленні оспорюваного рішення. З даним рішенням позивач погодився, оскільки спірна квартира не має ізольованих кімнат, які б відповідали їх часткам, а тому суд обґрунтовано виділив його довірителю кімнату площею 19.0 кв.м., хоч вона і є меншою від його частки в житловій площі квартири на 3.25 кв.м., однак позивач з цим погодився.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності у розмірі по 1/2 частині позивачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_1 (до шлюбне прізвище - ОСОБА_1 ), що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.12.1997 на квартиру АДРЕСА_1 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.03.2019 (а.с. 8,9, 11,28)

В квартирі зареєстровано п`ять осіб, серед яких сторони та їх діти, у позивача - малолітня донька, у відповідача - повнолітній син та малолітня дочка, (а.с. 5, 10, 14).

Також сторонами не оспорювалось, що позивач одружений та мешкає зі своєю дружиною та малолітньою донькою у іншій квартирі та час від часу проживає у спірній квартирі.

Відповідно до технічного паспорту квартири АДРЕСА_1 , та плану квартири (а.с. 6-7), квартира складається з трьох кімнат, жилою площею 44.5 кв.м, у тому числі: 1-а кімната - 19.0 кв.м, 2-а кімната - 12.9 кв.м, 3-я кімната - 12.6 кв.м, кухня - 10.6 кв.м, ванна кімната - 2.7 кв.м, вбиральня (приєднана) - 1.2 кв.м. Квартира обладнана балконом, (терасою) 1,0 кв.м, лоджією 2.0 кв.м. Загальна площа квартири - 80.1 кв.м, висота приміщень - 2.65 м. (а.с.6,7)

Між сторонами виникала конфліктна ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільною квартирою між співвласниками.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що сторони як співвласники спільної часткової власності на вище вказану квартиру мають право володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним майном , однак досягти згоди щодо користування вказаним майном сторони не змогли, тому суд з врахуванням часток кожного із сторін які є рівними, а також не можливістю виділення кожному із співвласників ізольованої житлової площі в рівних частинах встановив порядок відповідно до якого виділив у користування позивачу кімнату 19.0 кв.м., що є меншою від його ідеальної частки на 3.25 кв.м., а відповідачці дві ізольовані кімнати площею, 12.9 кв.м. та 12.6 кв.м.. Встановлюючи вказаний порядок користування квартирою суд мотивував свій висновок тим, що встановлення судом порядку користування квартирою не змінює частки сторін у вказаній квартирі.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інсатнції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У статті 41 Конституції України закріплено, щокожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ввідповідно до положень статей 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Сторони у справі є суб`єктами спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , яка складається із трьох ізольованих житлових кімнат площею 19,0 кв., 12.9 кв.м., 12.6 кв.м., що підтверджується відповідним технічним паспортом. Виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 44,5 кв. м, на позивача і на відповідача припадає по 22,25 кв. м.

Площа кімнати, яку суд виділив позивачу ОСОБА_2 складає 19,0 кв., що на 3.25 кв., менше його ідеальної частки в житловій площі, при цьому сам позивач погодився із таким порядком користування квартирою.

Ураховуючи, що сторони домовитись про порядок володіння та користування спільним сумісним майном не можуть, неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном, з урахуванням статті 358 ЦК України, суд першої інстанції правильно встановив порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , який не порушує право власності співвласників.

Посилання апелянта на те, що позивачем в позовній заяві був заявлений один порядок користування квартирою, а суд встановив інший, таким чином вийшовши за межі позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки предметом спору у вказаній справі є саме встановлення порядку користування квартирою, а визначення його порядку є компетенцією суду та не може вважатися виходом на межі позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовуються висновків, викладених в рішенні суду, та не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Мотивований текст постанови виготовлено 23 грудня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О. Фінагеєв