справа № 756/6146/16 головуючий у суді І інстанції Васалатій К.А.
провадження № 22-ц/824/9650/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант», про стягнення заборгованості, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 50 812 грн. 87 коп.; витрати понесені на зберігання транспортного засобу на охоронюваній автостоянці у розмірі 22 380 грн.; 20 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди; витрати на оплату експертизи у розмірі 1 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 червня 2013 року по вул. М. Гречка в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Шевроле-авео», який належить позивачу, та автомобіля «ВАЗ-217130» під керуванням ОСОБА_5 . Постановою Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та провадження у справі закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 . На підставі ч. 1 ст. 37 ЦПК України після смерті ОСОБА_5 правонаступником є його батько ОСОБА_1 . Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована в СК «Альфа-Банк» позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 20 025 грн. 37 коп. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року на користь позивача стягнуто з СК «Альфа-Банк» страхове відшкодування у сумі 29 374 грн. Однак, загальна сума вартості матеріального збитку, який позивач поніс внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 100 212 грн. 24 коп. Позивачем також були сплачені грошові кошти за оцінку завданого матеріального збитку у розмірі 1 000 грн. ОСОБА_3 зазначає, що йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась в душевних стражданнях, що викликали хвилювання, пов`язане з пошкодженням автомобіля, порушення налагодженого стану життя у зв`язку з відсутністю автомобіля на час його ремонту, неможливістю користуватися автомобілем для сімейних потреб та необхідністю вирішувати питання щодо відшкодування шкоди в судовому порядку. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 20 000 грн. ОСОБА_3 також вказує на те, що автомобіль «Шевроле-авео» перебував на охоронюваній автостоянці у зв`язку з його пошкодженням в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Сума витрат за таке зберігання становить 22 380 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП у розмірі 50 812 грн. 87 коп., витрати по оплаті експертизи в розмірі 1 000 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. та судові витрати у сумі 2 023 грн. 76 коп. На підставі ст. 267 ЦПК України розстрочено стягнення із ОСОБА_1 50 812 грн. 87 коп. - суми матеріальної шкоди на строк до 23 грудня 2019 року. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в решті позовних вимог, а саме у відмові в стягненні з ОСОБА_1 витрат, понесених на зберігання транспортного засобу на охоронюваній стоянці у розмірі 22 380 грн. через неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ним були понесені витрати на оплату автостоянки, так як були вимушені зберігати пошкоджений транспортний засіб на охоронюваній автостоянці. Суд не обґрунтував причини відмови у задоволенні вимоги про стягнення зазначених витрат. У своєму рішенні суд не конкретизував позовні вимоги, у задоволенні яких було відмовлено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що законодавство та судова практика не передбачають можливості стягнення з винуватця дорожньо-транспортної пригоди витрат на зберігання транспортного засобу на охоронюваній автостоянці у разі фізичного знищення транспортного засобу потерпілого. У позовній заяві позивач зазначав, що транспортний засіб перебував на ремонті, а не на стоянці, як стверджувалося в позовній заяві.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що транспортний засіб є фізично знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує вартість транспортного засобу на дату дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_5 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину 08 квітня 2015 року. Позивач знав про смерть ОСОБА_5 ще ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, до 11 травня 2016 року жодних вимог до спадкоємця не було заявлено. Тобто, позивач пропустив строк пред`явлення вимоги, а, отже, позбавляється права вимоги до спадкоємця. Позивач невірно обрав спосіб захисту, а суд, не перевіривши дотримання позивачем вимог ст. 1281, 1282 ЦК України, задовольнив позов про стягнення збитків. Позивач не надав рішення суду про стягнення на його користь із ОСОБА_5 моральної шкоди, а, отже, задоволення вимог про стягнення із відповідача моральної шкоди не відповідає вимогам ЦК України. Частина 3 ст. 1230 ЦК України немає ніякого відношення до спору, який розглядався у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 червня 2013 року о 14 год. 00 хв. по вул. М. Гречка в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Шевроле-авео» д/н НОМЕР_1 , який належить позивачу та автомобілю «ВАЗ-217130» д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 .

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 10 липня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України. На підставі п. 9 ст. 247 КпАП України провадження у справі відносно ОСОБА_5 закрито у зв`язку зі смертю особи, щодо якої було розпочато у ній із закриттям провадження, що підтверджується постановою (а.с.6).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_5 була застрахована у ТДВ СК «Альфа-гарант» згідно полісу АВ/3664399 від 09 серпня 2012 року.

09 вересня 2015 року ПАТ СК «Альфа-Банк» виплатило ОСОБА_3 відшкодування шкоди у розмірі 20 025 грн. 37 коп., що підтверджується платіжним дорученням №14267 від 20 серпня 2016 року (а.с.10).

Загальна сума вартості матеріального збитку, яку ОСОБА_3 поніс внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 100 212 грн. 24 коп., що підтверджується звітом про визначення вартості матеріального збитку від 22 липня 2015 року (а.с.12-19) та ремонтною калькуляцією №1155 від 22 липня 2015 року (а.с.21-24).

ОСОБА_3 сплатив грошові кошти за оцінку завданого матеріального збитку у розмірі 1 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 058350 від 23 липня 2015 року (а.с.28).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року стягнуто на користь ОСОБА_3 з ПАТ СК «Альфа-Банк» 29 374 грн. страхового відшкодування.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 22, 23, 386, 979, 988, 1166-1167, ст. 1187, 1188, 1192 ЦК України.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статі 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди включаються до складу спадщини, застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі № 759/12484/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

ОСОБА_3 звернувся з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до спадкоємця особи, яка визнана винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, та яка мала відшкодувати завдану позивачу шкоду у травні 2016 року.

Частина 2 ст. 1281 ЦК України передбачає право позивача звернутися до спадкоємців боржника з вимогами, однак, такі вимоги повинні бути пред`явлені протягом визначеного у цій статті строку. У той же час, такі вимоги пред`явлені позивачем після закінчення строків, встановлених ч. 2 ст. 1281 ЦК України.

Так, у дорожньо-транспортної пригоді за участю ОСОБА_5 , яка сталася 18 червня 2013 року, було пошкоджено належний позивачу автомобіль. У зв`язку з цим, ОСОБА_3 , як потерпілому, могло бути відомо про смерть ОСОБА_5 та відкриття спадщини ще 10 липня 2015 року, тобто, під час розгляду апеляційним судом адміністративної справи, у якій ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України та закрито провадження відносно нього у зв`язку зі смертю.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 269 КУпАП потерпілий має право знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися правовою допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, оскаржувати постанову по справі про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, після 10 липня 2015 року у ОСОБА_3 виникло право на пред`явлення до спадкоємця вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у межах встановленого ч. 2 ст. 1281 ЦК України строку, оскільки він, як потерпілий, використовуючи свої права, міг дізнатися про смерть ОСОБА_5 , саме з постанови суду від 10 липня 2015 року, якою провадження у справі було закрито у зв`язку з зазначеною обставиною.

Такий строк розпочав свій перебіг з 11 липня 2015 року та закінчився 10 січня 2016 року. Протягом вказаного строку вимога до спадкоємця позивачем не заявлялася.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив стягнути на його користь витрати, понесені на зберігання транспортного засобу на охоронюваній стоянці у розмірі 22 380 грн.

Проте, позивачем пропущено строк звернення з вимогами до спадкоємця, а тому його вимоги, у тому числі, вимога про стягнення вищезазначених витрат не підлягають задоволенню.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ч. 2 ст. 1281 ЦК України, не звернув увагу на положення ч. 2 ст. 1231 ЦК України, в якій зазначено, що до спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, лише у разі якщо воно було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

За таких обставин, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 826 грн. 80 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант», про стягнення заборгованості, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 826 (вісімсот двадцять шість) гривень, 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2019 року.

Судді: Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.