Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 711/1873/16-ц

провадження № 61-19266св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Лесько А. О.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2016 року у складі судді Дунаєва С. О. та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року у складі суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Ювшина В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 березня 2008 року йому належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 83,7 кв. м. Право власності на квартиру набуто ним в порядку виконання договору № 15 «Про дольову участь по будівництву квартир у 88-ми квартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 » від 10 вересня 1998 року, в тому числі акта передачі квартир у власність недержавного житлового фонду від 01 листопада 2003 року. На час набуття права власності на квартиру позивач у шлюбі не перебував. Із 09 квітня 2008 року в квартирі була зареєстрована і проживала ОСОБА_2 як його дружина. Згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 жовтня 2015 року шлюб між ними розірвано. Із 09 серпня 2015 року відповідач у даній квартирі не проживає, але залишається зареєстрованою за цією адресою.

Посилаючись на те, що підставою набуття відповідачем права користування квартирою були шлюбні відносини сторін, які на теперішній час припинилися, просив позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 28 липня 2007 року по 12 жовтня 2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Вони проживали в належній йому квартирі АДРЕСА_1 . 09 квітня 2008 року вона зареєструвалась в цій квартирі. На початку 2015 року відносини між ними стали погіршуватись через відсутність взаєморозуміння. На початку серпня 2015 року вона разом з дочкою на декілька днів поїхала в м. Київ до своїх знайомих. Після повернення додому з`сувала, що відповіадч змінив замки на вхідних дверях квартири, а тому вона була вимушена повернутись до своєї матері. Через деякий час відповідач самовільно зібрав речі і відвіз їх до будинку її матері. Вона неодноразово зверталась до ОСОБА_1 з проханням надати їй та дочці можливість користуватися квартирою АДРЕСА_1 , так як дочка відвідує школу в м. Черкаси, але їй було відмовлено. Просила вселити її та дочку до квартири АДРЕСА_1 ; зобовязати відповідача надати ключі від квартири та не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11 квітня 2016 року прийнято до спільного розгляду з первинним позовом зустрічну позовну заяву.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалено зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , з метою використання такої квартири для проживання в ній ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Не заслуговують на увагу доводи позивача щодо порушення його прав як власника, оскільки наявність у відповідача права користування квартирою не перешкоджає реалізації позивачем права на відчуження квартири (продаж, дарування, міна та ніше) та не створює додаткового тягара щодо утримання квартири, оскільки, крім відповідача, в квартирі ніхто не зареєстрований, а відтак розмір комунальних платежів, за умови їх обчислення за тарифом в залежності від кількості мешканців в житлі, має сплачуватись з розрахунку на одну особу. Таким чином, з огляду на підставу позову та зміст позовних вимог, враховуючи, що судом не встановлено порушення прав позивача, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову, встановлено, що позивач створює перешкоди для користування відповідачем спірною квартирою, оскільки змінив замки, вивіз речі і перешкоджає у доступі до квартири. Доводи позивача про те, що відповідач добровільно не користується квартирою і сама припинила таке користування, спростовуються поясненнями свідків, які підтвердили, що відповідач регулярно намагалася потрапити до квартири, але не могла цього зробити через те, що позивач змінив замок на вхідних дверях. Таким чином, позивач перешкоджає відповідачу користуватися квартирою, хоча вона має таке право як колишній член його сім`ї. З огляду на зазначене, вимога відповідача про зобов`язання позивача не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням є правомірною. Натомість вимоги про вселення та зобов`язання позивача передати ключі від квартири не відповідають ознакам правомірності з огляду на положення статті 16 ЦК (способи захисту прав).

Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року відмовлено представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про залишення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням без розгляду.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 судом розглянута по суті, у справі ухвалено рішення, тому залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням без розгляду на стадії перегляду рішення в апеляційному порядку є таким, що суперечить нормам цивільно-процесуального законодавства, а тому клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що в ході розгляду справи не встановлено підстав, передбачених статтею 116 ЖК України, за яких відповідач може бути виселений із спірної квартири, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивач створює перешкоди для користування відповідачем спірною квартирою, оскільки змінив замки, вивіз речі і не дозволяє відповідачу потрапити до квартири, чим перешкоджає їй користуватися квартирою, хоча вона має таке право як колишній член його сім`ї.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування судами норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 заявлала вимогу про усунення їй перешкод у користуванні квартирою, а суд зобов`зав його не чинити перешкод у користуванні квартирою для проживання в ній ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_2 із серпня 2015 року не проживає у спірній квартирі та не приймає участь в її утриманні. В апеляційному суді він заявив клопотання про залишення його позову без розгляду, у якому апеляційний суд безпідставно відмовив, оскільки таке право не обмежене процесуальним законом.

Рух справи у суді касаційної інстанції

07 травня 2018 року року справа надійшла до Верховного Суду, а 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Штелик С. П.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1

28 липня 2007 року сторони уклали між собою шлюб. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із 09 квітня 2008 року відповідач зареєстрована у спірній квартирі. До серпня 2015 року сторони спільно проживали у цій квартирі.

У серпні 2015 року після повернення позивача із службового відрядження між сторонами виникла конфліктна ситуація, внаслідок якої відповідач залишила спірну квартиру разом з дочкою. Позивач змінив замки на вхідних дверях спірної квартири, що унеможливило доступ відповідача до квартири. В подальшому сторони не дійшли згоди про порядок користування квартирою, у зв`язку з чим відповідач не мала змоги належним чином нею користуватися.

Із серпня 2015 року відповідач не проживає в спірній квартирі.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 жовтня 2015 року шлюб між ними розірвано.

Відповідач має у власності житловий будинок в м. Смілі , але стан цього будинку незадовільний. У зв`язку з цим, відповідач разом з дочкою проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , на підставі договору оренди від 28 квітня 2016 року, який діє по 28 грудня 2016 року.

Позивач має у власності також квартиру за адресою: АДРЕСА_6 . В спірній квартирі на теперішній час ніхто не проживає.

Згідно із статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин, регулюються статтею 405 ЦК України, статтями 150, 156 ЖК України.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (стаття 150 ЖК України).

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частиною четвертою статті 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня

2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Верховний Суд, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджені її матеріалами, погоджується з висновком судів про те, що ОСОБА_2 вселилася до спірної квартири як член сім`ї власника і не втратила це право з припиненням таких стосунків в силу вимог статті 156 ЖК України. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , з метою використання такої квартири для проживання в ній ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є виходом за межі заявлених позовних вимог, оскільки за змістом статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, а тому уточнення судом необхідності усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою разом з дочкою ОСОБА_3 узгоджується із змістом статті 29 ЦК України та вимогами процесуального закону щодо ефективного захисту порушеного права.

Встановивши, що поважною причиною відсутності відповідача за спірною адресою є неприязні стосунки з позивачем, який перешкоджав відповідачу у користуванні житловим приміщенням, змінив вхідні замки, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення зустрічного позову.

Щодо оскарження заявником ухвали апеляційного суду про відмову представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про залишення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням без розгляду, необхідно зазначити таке.

У березні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - звернувся до апеляційного суду із клопотанням про залишення його позову без розгляду.

Відповідно до вимог пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав таку заяву. На стадії апеляційного перегляду справи такого права у позивача не передбачено.

Аналогічне правило було передбачено і у пункті 5 частини першій статті 207 ЦПК України у редакції, що була чинною на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Наведена правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 676/6260/15-ц (провадження № 14-598цс18).

Таким чином, висновки апеляційного суду про те, що цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 судом розглянута по суті, у справі ухвалено рішення, тому залишення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування жилим приміщенням без розгляду на стадії перегляду рішення в апеляційному порядку є таким, що суперечить нормам цивільно-процесуального законодавства, є обґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, тому Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Черкаської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько