Справа №752/3612/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Філії комунального підприємства «Результат» Миронівської міської ради у м. Києві Коровайко Оксани Сергіївни, третя особа: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання дій протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, який мотивував наступним:

12.09.2006 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір на загальну суму 70 550,00 доларів США. З метою забезпечення виконання взятих позивачем зобов`язань в цей же день сторонами укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а банк прийняв в іпотеку належну позивачу однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням державного реєстратора від 08.11.2017 року право власності на вказану квартиру було зареєстроване за ПАТ «Укрсоцбанк». Такі дії банку позивач вважає протиправними з декількох з декількох підстав. По-перше, у державного реєстратора були відсутні належним чином зареєстровані повноваження на проведення такої дії. По-друге, реєстратору не було надано усіх передбачених законом документів, на підставі яких той має право здійснити таку реєстрацію. Також розмір кредитної заборгованості, заявлений банком при реєстрації права власності на об`єкт іпотеки, не відповідає дійсності; договір про задоволення вимог іптекодержаржателя в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», між сторонами не укладався. Окрім наведеного, вказана реєстрація була проведена в порушення вимог Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

З врахуванням викладеного просив суд задовольнити позов, визнати дії державного реєстратора протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позов був задоволений.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, АТ «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають важливе значення для розгляду справи. При цьому з точки зору апелянта не були враховані суттєві обставини та не надано їм належної правової оцінки, неправильно кваліфіковано правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин, судом було поверхнево досліджено матеріали справи та повністю проігноровані пункти іпотечного договору. На підставі наведених доводів вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону та є помилковими, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що доводи апеляційної скарги вважає безпідставними, а рішення суду - законним, обґрунтованим та таким, що в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

14.11.2019 року в ході розгляду апеляційної скарги до участі у справі в порядку процесуального правонаступництва було залучено акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» замість акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності трьох підстав для цього:

По-перше, між сторонами в порядку вимог Закону України «Про іпотеку» не було укладено договору про задоволення вимог іпотекодержателя. По-друге, державним реєстратором не було дотримано процедури, передбаченої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку реєстрації проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Кабінетом Міністрів України. По-третє, на час вчинення реєстраційних дій діяли норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який унеможливлював вчинення оскаржуваної реєстраційної дії державним реєстратором.

З наведеною позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 36 Закону України „Про іпотеку", сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Незважаючи на те, що між сторонами дійсно не було укладено договору про задоволення вимог іпотекодержателя, можливість проведення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку передбачена самим іпотечним договором. Зокрема пунктом 4.5 вказаного договору у відповідності до вимог закону передбачена можливість і процедура звернення стягнення на таке майно. відповідності до вимог закону правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є або договір про задоволення вимог іпотекодержателя, або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. За таких умов укладення окремого договору в порядку вимог Закону України «Про іпотеку» про задоволення вимог іпотекодержателя в даному випадку не є обов`язковим.

Зазначені висновки також відповідають й правовій позиції, викладеній у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, зокрема в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18) та інших, які у відповідності до положень ч.4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Не може погодитися колегія суддів апеляційного суду й з іншими висновками суду першої інстанції.

Зазначаючи про порушення встановленої законом процедури проведення оскаржуваної реєстрації, суд першої інстанції навів ряд правових норм, які регулюють порядок і процедуру звернення стягнення в позасудовому порядку, однак конкретних порушень, що саме не так було зроблено державним реєстратором та/або іпотекодержателем, в своєму рішенні суд не зазначив. За таких умов вказані твердження суду залишились неконкретизованими, належним чином не були обґрунтовані, відтак не можуть обґрунтовувати ухвалене по справі судове рішення та бути прийнятими колегією суддів апеляційного суду.

Пунктом 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

З аналізу вказаної норми вбачається, що вона встановлює обмеження на примусове звернення стягнення на іпотечне майно, яке відповідає вищевказаним критеріям. В той же час, відповідно до положень ст. 36 Закону України „Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі окремого договору або відповідного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, не може вважатися примусовим стягненням майна, відтак норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на такі правовідносини. На підставі вищезазначеного колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з твердженнями суду першої інстанції щодо незаконності оскарженої реєстрації права власності через її невідповідність вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В той же час, незважаючи на вищевикладену позицію, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позов підлягає до задоволення, однак з інших, ніж це зазначив суд першої інстанції, підстав.

У відповідності до ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус. Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 6, 18, 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Позивач в своєму позові зазначив про недотримання іпетокодержателем встановленого порядку направлення вимоги про усунення порушення договірних умов та попередження про звернення стягнення у разі його невиконання. За таких умов з точки зору позивача у державного реєстратора не було усіх необхідних для вчинення оскаржених дій документів.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

В ході розгляду справи банк заперечував проти посилань позивача на зазначені порушення процедури, на підтвердження чого надав копії відповідних повідомлень та копії доказів про їх направлення боржнику (а.с. 61-67).

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Позивачем в ході судового розгляду була поставлена під сумнів автентичність поданих банком копій вищевказаних повідомлень та доказів про їх направлення боржнику. У зв`язку з такою позицією позивача судом було запропоновано АТ «Укрсоцбанк», а в подальшому і його процесуальному правонаступнику - АТ «АЛЬФА-БАНК», надати оригінали зазначених документів. В той же час вказана вимога апеляційного суду виконана не була. Представник банку зазначив про відсутність у нього таких оригіналів, оскільки за його твердженням вони були передані державному реєстратору, відтак у банк їх мати не може.

Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти таку позицію банку, оскільки з огляду на Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реєстратору дійсно надаються оригінали документів, однак після вчинення реєстраційної дії та зняття цифрових копій з поданих документів, вказані оригінали повертаються заявнику. Окремо суд зважає й на те що банк не був позбавлений можливості у разі відсутності таких оригіналів документів ставити перед судом питання про їх витребування у особи, у якої вони знаходяться, про що судом детально було роз`яснено в ході розгляду справи, однак відповідного клопотання до суду подано не було.

Згідно положень п. 6 ст. 95 ЦПК України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Зважаючи на наведену норму та вищезазначені обставини, апеляційний суд позбавлений можливості прийняти подані банком копії документів в якості належних доказів по справі, що в свою чергу обумовлює недоведеність позиції банку щодо дотримання процедури, передбаченої ст. 35 Закону України «Про іпотеку». За таких умов колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що встановлена законом процедура позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки належним чином дотримана не була, що в свою чергу обумовлює необхідність задоволення позовних вимог, однак з інших підстав, ніж зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

При вирішенні даної справи колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до позиції апелянта щодо того, що позов не підлягає до задоволення у зв`язку з тим, що відповідачем по справі залучений державний реєстратор, в той час як вигодонабувач був залучений лише як третя особа.

По-перше, даний позов має предметом оскарження реєстраційні дії та прийняте рішення державного реєстратора, відтак державний реєстратор має виступати у справі в якості відповідача, так як саме його дії та рішення сокаржуються.

По-друге, незважаючи на те, що в рішенні Верховного Суду по справі №823/2042/16 від 04.09.2018 року, на яке посилається апелянт, дійсно зазначено, що в даній категорії справ особа, чиє право чи обтяження оскаржується, може виступати відповідачем, колегія суддів апеляційного суду тим не менш не вбачає з цього приводу підстав для відмови в задоволенні позову. Зазначена позиція Верховного Суду перш за все направлена на захист та забезпечення прав осіб, чиє зареєстроване право чи обтяження оскаржується. У даній справі можливість банку, залученого в якості третьої особи, брати участь у справі та захищати свої права повністю забезпечена як судом першої інстанції, так і при розгляді даної справи апеляційним судом. Представник АТ «Укрсоцбанк», а в подальшому - його процесуального правонаступника АТ «АЛЬФА-БАНК», безпосередньо брав участь у судовому розгляді та в повній мірі був забезпечений можливістю представляти свою позицію в суді та надавати на її підтвердження докази. Більш того, апеляційний перегляд справи здійснюється саме за апеляційною скаргою банку.

Відповідно до положень ст.ст. 43, 49 ЦПК України обсяг прав третіх осіб та відповідача по справі відрізняються лише: правом відповідача визнавати позов; укладати з позивачем мирову угоду; подавати зустрічний позов. В решті третя особа користується тими ж правами, що і відповідач по справі. При цьому жодних заяв зі сторони банку стосовного того, що у зв`язку з відсутністю статусу відповідача по справі він був обмежений в можливості здійснювати певні процесуальні дії, апелянтом не надавалося. За таких умов жодного порушення процесуального порядку розгляду справи, яке обумовлювало би необхідність відмовити в задоволенні позову, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в частині мотивів задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року в частині мотивів та підстав для задоволення позову змінити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Д.О. Таргоній

К.П. Приходько