ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2002/19Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/817/774/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 304010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

розглянув у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи цивільну справу № 607/2002/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2019 року, повний текст складено 23 травня 2019 року, ухваленого суддею Черніцька І.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування вимог позивачка вказала, що 23 жовтня 2018 року між сторонами спору було укладено договір завдатку, згідно умов якого, вона передала, а відповідачка прийняла кошти в сумі 84000 грн., що еквівалентно 3000 доларів США в рахунок майбутнього укладення договору купівлі - продажу 4-ох кімнатної квартири, що по АДРЕСА_1 . Однак, договір купівлі-продажу квартири укладений не був.

Також вказала, що передані кошти були не завдатком, а авансом. У добровільному порядку ОСОБА_1 відмовляється повертати отримані кошти. Посилаючись на наведене, просила позов задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2019 року вирішено:

"Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) аванс у розмірі 84 000 (вісімдесят чотири тисячі) грн., а також судовий збір у розмірі 840грн."

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на пункт 4.1 Договору про намір купівлі - продажу об`єкта від 09 листопада 2018 року, яким передбачено, що у випадку відмови покупця чи продавця від укладення договору купівлі-продажу настають наслідки, що визначені Договором Завдатку, укладеного між сторонами, а також винна сторона відшкодовує третій стороні витрати понесені, нею у зв`язку з проведеною роботою по підготовці, експертизі документів, оцінки об`єкта, рекламу та втрачену вигоду.

Також вказує, що згідно з пунктом 4 Договору завдатку від 23 жовтня 2018 року, якщо даний договір не виконується по вині покупця, завдаток ділиться в рівних долях між продавцем та третьою стороною. Якщо за невиконання даного договору відповідальним є продавець, він зобов`язується сплатити подвійну суму завдатку (ст.571 ЦК України), яка розподіляється із розрахунку: 50% - покупцю, 50% - третій стороні в рахунок компенсації матеріальних затрат за проведену роботу по підготовці, експертизі документів, оцінки об`єкту, рекламу та втрачену вигоду.

Враховуючи, що дані договори не розірвані та не визнані недійсними, то і обов`язок щодо сплати понесених витрат підлягає до виконання.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції, порушуючи норми процесуального права, не залучив ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що грошові кошти передані відповідачкою ОСОБА_2 є авансом, який підлягає поверненню позивачці у цьому ж розмірі.

Зазначає, що наявність у ОСОБА_1 інших грошових зобов`язань ніяким чином не звільняє відповідачку від відповідальності повернути авансовий платіж, згідно договору від 23 жовтня 2018 року.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на викладене, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом установлено наступні обставини, які не заперечувались сторонами.

23 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір про намір купівлі-продажу об`єкту нерухомості (попередній договір). Згідно умов даного договору, ОСОБА_1 зобов`язалась продати, а ОСОБА_2 купити на умовах даного договору 4 - кімнатну квартиру по АДРЕСА_3 .

Умовами п. 2.1. договору, сторони погодили, що повна вартість даної квартири становить 896 000 грн., що еквівалентно 32000 дол.США.

Сторони зобов`язались належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири до 31 грудня 2018 року (п. 3.1 договору).

Згідно умов п. 2.2. даного договору, під час підписання Даного Договору, Сторони укладають між собою Договір Завдатку, як гарантію намірів Сторін в укладенні, у визначений цим Договором строк, Договору купівлі-продажу «Об`єкту».

Укладений між сторонами попередній договір 23 жовтня 2018 року нотаріально не посвідчено.

Цього ж дня, сторони уклали договір завдатку, згідно умов якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 84000 грн., що еквівалентно 3000 дол. США в рахунок продажу 4 - кімнатної квартири, що по АДРЕСА_1 .

У визначений строк основний договір купівлі-продажу квартири укладений не був.

Відповідач відмовляється у добровільному порядку повернути отримані кошти.

Факт отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 коштів у сумі 84000 грн. визнається відповідачкою по справі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не було укладено, сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, тому передана ОСОБА_2 ОСОБА_1 грошова сума в розмірі 84000 грн. є авансом, який підлягає поверненню позивачці.

Висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими та законними виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства; зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ст. 635 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Відповідно до положень ЦК України, завдаток є одним з видів забезпечення виконання зобовязання (ст. 546 ч. 1) грошовою сумою або рухомим майном, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання (ст. 570 ч. 1); якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ст. 570 ч. 2). За своєю правовою природою завдаток одночасно є одним із видів забезпечення виконання зобовязання, підтвердженням факту виникнення відповідного зобовязання та частковим платежем у рахунок виконання зобовязання, тоді як аванс є лише частковим (за певних умов повним) платежем у рахунок зобовязання, що виникло або виникне.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року за наслідками розгляду справи № 6-176цс12.

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилалась на те, що кошти сплачені за договорами є завдатком, а отже у разі невиконання зобов`язання поверненню не підлягають.

Однак колегія суддів не може погодитись із даним твердженням, оскільки сума, яку відповідачка називає завдатком, може визнаватися такою, якщо вона є засобом платежу (у даному випадку за договором купівлі-продажу) та засобом забезпечення виконання цього зобов`язання, що реально виникло. Проте, фактично йдеться тільки про фіксацію сторонами наміру укласти договір в майбутньому, на час передачі коштів цей договір не було укладено. Вищевказаний попередній договір не є угодою про фактичний перехід права власності на квартиру відповідно до вимог, встановлених законом (зокрема, ст.ст. 203, 207-209, 328, 626, 638, 639, 655, 657 ЦК України). Оскільки зобов`язання, з яким сторонами пов`язувалася передача коштів за попереднім договором, не виникло, передані кошти є авансом.

При цьому колегія суддів зазначає, що на відміну від завдатку, аванс - не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що грошові кошти у розмірі 84000 грн., які ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 , були передані саме як аванс, а тому ці кошти підлягають поверненню.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, порушуючи норми процесуального права, не залучив ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, оскільки дане рішення суду ніяким чином не впливає на права та обов`язки даної особи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення відповідного обґрунтування щодо заявлених вимог, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та положення ст. 375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відповідності до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова складена 01 серпня 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.