ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5854/19 Справа № 175/2485/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, третя особа орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни, третя особа орган опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.08.2007 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту № DNK0GA00000054, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США, зі сплатою 11,04 % річних, кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту - 30.08.2017 року. Того ж дня, в забезпечення виконання Кредитного договору між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 , укладено Іпотечний договір, за умовами якого у забезпечення виконання зобов`язань позивачем передано Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 69,2 кв.м., жилою площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: кв. АДРЕСА_1 . У січні 2017 року позивачка отримала претензію про добровільне звільнення квартири предмету іпотеки, із одночасним зняттям з реєстраційного обліку. Разом із претензією було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, із змісту яких позивачка дізналась, що рішенням №32636755 від 30.11.2016 року про реєстрацію речових прав та їх обтяження приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., право власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позивачка вважає такий перехід права власності на належну їй квартиру незаконним, оскільки на момент вчинення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ ПриватБанк діяв Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, який встановлює заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, що є предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті та за передбачених Законом умов.

Рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17724873, вчинений 28.11.2016 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 32636755 від 30.11.2016 року про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 , за Публічним акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк (код ).

Рішення суду мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_3 (загальна площа - 69,2 кв.м.) має площу менше ніж 140 м. кв., використовується як постійне житло позичальника, який не має іншого нерухомого житлового майна, та зазначена квартира виступає як забезпечення зобов`язань позичальника, Позивачка у справі, за кредитом, наданим їй кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, на цей випадок розповсюджується мораторій застосований ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

В апеляційній скарзі акціонерне товариство Комерційний банк ПриватБанк посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвали нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга Банку обґрунтована тим, що підписуючи договір іпотеки, сторони погодили умови, які містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 ЗУ Про іпотеку та досягли згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця. Отже, вчиняючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ ПриватБанк, приватний нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень та на підставі документів, які відповідали вимогам закону. Крім того, апелянт зазначає, що ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валютіне регулює порядок вчинення реєстраційних дій нотаріусом.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_3 має площу менше ніж 140 м. кв., використовується як постійне житло позичальника, який не має іншого нерухомого житлового майна, та зазначена квартира виступає як забезпечення зобов`язань позичальника, Позивачка у справі, за кредитом, наданим їй кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті, на цей випадок розповсюджується мораторій застосований ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 30.08.2007 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредитні кошти в розмірі 50 000,00 дол. США на термін до 30.08.2017 року та зобов`язалася повернути кредит, сплатити відсотки в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Цього ж дня для забезпечення виконання грошових зобов`язань між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого виступило нерухоме майно, а саме: квартира, загальною площею 69,2 кв.м., жилою площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

З підстав невиконання позивачкою умов договору, наявності заборгованості перед Банком, останній звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. з приводу звернення стягнення на спірну квартиру.

30.11.2016 року нотаріусом на підставі договору іпотеки від 30.08.2007 р. зареєстровано за ПАТ КБ Приватбанк право власності на спірну квартиру.

У січні 2017 року позивачка отримала претензію про добровільне звільнення квартири предмету іпотеки, із одночасним зняттям з реєстраційного обліку. Разом із претензією було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Із змісту довідки позивачка дізналась, що рішенням №32636755 від 30.11.2016 року про реєстрацію речових прав та їх обтяження приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., право власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ПАТ КБ ПриватБанк.

Відповідно до ч.3 ст. 33 ЗУ Про іпотеку (у редакції від 05.06.2003 року) підставами для звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 36 ЗУ Про іпотеку (у редакції від 05.06.2003 року) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає останньому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ Про іпотеку (у редакції від 05.06.2003 року), договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Таким чином, відповідно до ЗУ Про іпотеку в редакції від 05.06.2003 року, яка діяла на момент укладення Іпотечного договору, передача права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя в рахунок виконання основного зобов`язання у позасудовому порядку можлива лише на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч.2 ст. 9 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутністю суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частина 1 ст. 15 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частиною другою цієї статті передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно ч. 2 ст. 24 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: - завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30 - денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої , вимоги; - документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; - заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У взаємозв`язку з наведеним слід додати, що відповідно до положень статті 37 ЗУ Про іпотеку", яка діяла на час укладення договору іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно ст.1 ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

Закон України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті є спеціальним тимчасовим законом, мета якого захист прав позичальників за кредитними договорами, які забезпечені єдиним житлом, та не змогли виконати свої зобов`язання перед кредитною установою внаслідок економічної кризи, різкого та значного зміною курсу національної валюти - гривні по відношенню до валюти кредитного договору. Під згодою власника на відчуження житлової нерухомості, необхідно розуміти таку згоду, яку він надав вже після набуття чинності цього Закону.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_3 (загальна площа - 69,2 кв.м.) має площу менше ніж 140 м. кв., використовується як постійне житло позичальника, який не має іншого нерухомого житлового майна, та зазначена квартира виступає як забезпечення зобов`язань позичальника, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на спірні правовідносини розповсюджується мораторій застосований ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті в зв`язку із чим правомірно задовольнив вимоги позивачки, а також позивачка не отримувала будь яких вимог про усунення порушень за кредитним договором від ПАТ КБ ПриватБанк.

Доводи апелянта в скарзі про те, що підписуючи договір іпотеки, сторони погодили умови, які містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та досягли згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця, а також те, що вчиняючи державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за АТ КБ ПриватБанк, приватний нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень та на підставі документів, які відповідали вимогам закону - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вимога Банку про усунення порушень, яка направлялась позивачці, не містить змісту порушених зобов`язань та розміру заборгованості. Також з матеріалів справи вбачається позивачка зареєстрована у спірному житлі зі своєю сім`єю та використовує його як місце свого постійного проживання, іншого житла не має та згоди на відчуження житлового будинку не надавала.

Доводи апелянта в скарзі про те, що ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не регулює порядок вчинення реєстраційних дій нотаріусом, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому, установлений цим Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про недотримання вимог законодавства при проведенні реєстраційних дій.

Більш того, положеннями ч.3 ст.37 Закону України Про іпотеку передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Проте, звіт про оцінку вартості предмету іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за банком, останнім державному реєстратору не надавався.

З огляду на викладене районний суд дійшов правильного висновку, що рішення відповідача про державну реєстрацію та їх обтяжень, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ КБ Приватбанк, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко