Провадження № 2/641/1913/2019 Справа № 641/6138/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого- судді - Григор`єва Б.П.

при секретарі - Максимовій Т.І.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила: відступити від принципу рівності частко подружжя та визнати за нею право власності на спільно набуте майно, в більшій частині (3/4), припинити за ОСОБА_3 право власності на автомобіль GEELY CK 2012, легковий, 2012 року випуску та визнати за нею право власності на часту у спільному майна, що належить відповідачу (1/4), стягнути з неї на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію, що становить ј вартості автомобіля, згідно ринкової вартості, відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 26.01.2008 року. У шлюбі вони мають спільних дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти зареєстровані та проживають з нею. З липня 2016 року вони з відповідачем не проживають разом. Під час шлюбу ними був придбаний автомобіль GEELY CK 2012. Згоди про добровільний поділ майна ними не досягнуто. Беручи до уваги інтереси малолітніх дітей, які залишаються проживати з нею просить відступити від рівності часток при поділі майна подружжя.

Ухвалою суду від 05.08.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Після усунення недоліків у позовній заяві, 16 вересня 2019 року заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивачка не чітко виклала свої позовні вимоги. Спірний транспортний засіб дійсно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки його набуто у власність у період шлюбу. Лише та обставин, що діти проживають з одним із подружжя не є підставою для відступлення від рівності часток подружжя. Він не відмовився від матеріального забезпечення дітей та визнав позов ОСОБА_1 щодо стягнення аліментів по 1200,00 грн. на кожну дитину. Доказів про те, що він не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересах сім`ї позовна заява не містить. Тому майно повинно бути розділено між сторонами на Ѕ частині кожному. Проти грошової компенсації він заперечує, позивачка не внесла на депозитний рахунок кошти за частку майна, яке бажає поділити. Судові витрати не обґрунтовані , матеріали справи не містять належних доказів, що такі витрати були понесені.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначила, що розмір стягуваних аліментів є недостатнім для утримання дітей, тому просила суд відступити від рівності часток подружжя.

Відповідач та його представник в судовому засіданні підтримали пояснення викладені у відзиві, просили поділити майно по Ѕ частині кожному з подружжя, відмовити у стягнені витрати на правову допомогу.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного.

Сторони перебували з 26.01.2008 року в зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.10.2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

В період шлюбу у сторін народились ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ). Спільні діти мешкають з позивачкою.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02.12.2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1700,00 грн. та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1700,00 грн., щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 29 липня 2019 року та до досягнення дітьми повноліття.

Згідно довідки Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 28.08.2019 року № 31/203571 зазначено, що автомобіль GEELY CK 2012, д.н.з. НОМЕР_4 , № кузова НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 29.05.2013 р.н. належить на праві власності ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України в становлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

В судовому засіданні встановлено, що сторони не заперечували той факт, що спірний автомобіль придбаний ними під час шлюбу та в інтересах родини.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК України).

Згідно зі ст. ст.12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки на утриманні позивачки знаходяться неповнолітні діти, рішенням суду з відповідача на користь позивачки стягнені аліменти на утримання дітей у розмірі по 1700,00 грн. на кожну дитину та оскільки розмір стягнених аліментів менший за встановлений законом прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років, то суд вважає, що є підстави для відступлення від рівності часток подружжя при поділі спільного майна подружжя. Однак суд вважає, що за позивачкою слід визнати право власності на 2/3 частини спільного майна, а не на ѕ як вона просила у позові.

Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя.

Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль) допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми.

Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Аналогічне роз`яснення міститься у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Оскільки позивачкою не визначена вартість спірного автомобілю, не внесена на депозитний рахунок суду сума грошових коштів, яка відповідає вартості частки спірного майна, то позовна вимога про стягнення грошової компенсації задоволенню не підлягає. Крім того проти отримання грошової компенсації заперечує відповідач.

Також позивачем понесені витрати на правову (правничу) допомогу.

24.07.2019 року між ОСОБА_1 з одного боку та Адвокатом Овчаренко О. Г. було укладено договір № АО-96 про надання правової (правничої) допомоги.

Додатковою угодою ; 1 до договору № АО-96 про надання юридичних послуг сторони погодили в п. 1.2, що складання позовної заяви про поділ майна подружжя, подання документів до суду складає 2500,00 грн.

Згідно меморіального ордеру № @2PL525532 від 25.07.2019 року ОСОБА_1 оплатила вартість юридичних послуг на суму 6500,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належить витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч.1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 ст. 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України»», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., позивачем надано до суду: копію договору про надання правової допомоги № АО-96 від 24.07.2019 року та додаткові угоди до нього, квитанцію про сплату юридичних послуг у розмірі 2500,00 грн.

Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, то витрати на правову (правничу) допомогу слід стягнути пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 1875,00 грн.

Розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності зі ст. 141 ЦПК України. Так, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 69-71, 163 СК України, ст. ст. 368, 373 ЦК України, ст.ст. 4,12,13,76-78,142,263-265 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Відступити від принципу рівності часток подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини автомобілю GEELY CK 2012, д.н.з. НОМЕР_4 , № кузова НОМЕР_5 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_6 від 29.05.2013 р.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу в розмірі 1875,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_8 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 20 грудня 2019 року.

Суддя: Б. П. Григор`єв