Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 642/24/14-ц

провадження № 61-20700св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року у складі судді: Клименко О. І. та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бездітка В. М., Овсяннікової А. І., Коваленко І. П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2014 року ПАТ «Альфа Банк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 серпня 2008 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 490084637, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 67 067,19 доларів США. Умовами зазначеного договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов`язалася у порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.

У зв`язку з тим, що боржником були порушені вказані умови повернення кредиту, станом на 10 грудня 2013 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 457 419,31 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 457 057,96 грн, заборгованості за відсотками - 214 316,71 грн, заборгованості за пенею - 1 786 044,64 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 490084637 від 19 серпня 2008 року, укладеним між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 , 19 серпня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 490084637-П, відповідно до якого ОСОБА_1 поручився за виконання ОСОБА_2 її зобов`язань за вказаним кредитним договором.

ПАТ «Альфа Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 457 419,31 грн та суму сплачених судових витрат.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490084637 від 19 серпня 2008 року у розмірі 2 457 419,31 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у порушення умов кредитного договору № 490084637 від 19 серпня 2008 року та договору поруки № 490084637-П від 19 серпня 2008 року, відповідачем не виконувалося зобов`язання щодо погашення суми кредиту та сплати процентів за його користування у строки та розмірі, визначені кредитним договором, тому згідно статей 526, 530, 543, 629 ЦК України позовні вимоги підлягають задоволенню.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року у складі судді: Ольховського Є. Б., заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що про існування заочного рішення ОСОБА_1 був обізнаний щонайменше з 26 квітня 2016 року і відповідачем не надано доказів які мають істотне значення для правильного вирішення справи та які надавали б беззаперечні підстави для скасування заочного рішення та ухвалення іншого рішення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року змінено, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 пені з 1 786 044,64 грн до 457 057,00 грн. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правильним. Разом із тим враховуючи обставини справи, що мають істотне значення, суд апеляційної інстанції зробив висновок про зменшення розміру неустойки до 457 057 грн на підставі частини третьої статті 551 ЦК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності згідно частини четвертої статті 559 ЦК України, апеляційний суд відхилив. Оскільки відповідно до пункту 5.1 договору поруки поручитель підтвердив, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обов`язками боржника за ним. У пункті 11.3 кредитного договору передбачено збільшення строку позовної давності до 50 років. У зв`язку із цим суд апеляційної інстанції зробив висновок, що застосування шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя до спірних правовідносин не може мати місце.

Аргументи учасників справи

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року, у якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що у 2010 році ПАТ «Альфа-Банк» звертався до третейського суду і рішенням третейського суду від 13 квітня 2010 року із ОСОБА_2 було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 612 086,46 грн. Крім того у серпні 2009 року банк направляв боржнику досудову вимогу від 06 серпня 2009 року про дострокове повернення кредитних коштів, що свідчить про реалізацію банком права на дострокове повернення кредиту згідно статті 1050 ЦК України і направлення поручителю досудової вимоги від 17 грудня 2013 року є безпідставним. Разом із тим з позовом до поручителя банк звернувся 26 січня 2014 року, тобто, після спливу строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. ОСОБА_1 вказує, що договором поруки не встановлено строк поруки, оскільки вказано, що договір діє до повного виконання зобов`язання сторонами. І на момент звернення до суду із позовом у 2014 році порука була припинена, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеному у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-691цс16.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 09 листопада 2017 року справа призначена до судового розгляду.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 19 серпня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 490084637, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 67 067,19 доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 18,5 % річних та з кінцевим терміном повернення кредиту 19 серпня 2015 року. Умовами зазначеного кредитного договору передбачено, що ОСОБА_2 зобов`язалась у встановлений договором строк повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом.

ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором від 19 серпня 2008 року у встановлений строк не виконала, у зв`язку з чим, відповідно до довідки про розрахунок заборгованості за кредитним договором № 490084637 від 19 серпня 2008 року у неї утворилася заборгованість станом на 10 грудня 2013 року у розмірі 2 457 419,31 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 457 057,96 грн, заборгованість за відсотками - 214 316,71 грн, заборгованість за пенею - 1 786 044,64 грн.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 490084637 від 19 серпня 2008 року, укладеним між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 , 19 серпня 2008 року між ЗАТ Альфа-Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 490084637-П, відповідно до якого ОСОБА_1 поручився за виконання ОСОБА_2 її зобов`язань за кредитним договором.

При залишенні частковому задоволенні апеляційної скарги та зміні рішення суду першої інстанції апеляційний суд вказав, що висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог є правильним. Разом із тим враховуючи обставини справи, що мають істотне значення, суд апеляційної інстанції зробив висновок про зменшення розміру неустойки до 457 057 грн на підставі частини третьої статті 551 ЦК України. Посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності згідно частини четвертої статті 559 ЦК України, апеляційний суд відхилив. Оскільки відповідно до пункту 5.1 договору поруки поручитель підтвердив, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обов`язками боржника за ним. У пункті 11.3 кредитного договору передбачено збільшення строку позовної давності до 50 років. У зв`язку із цим суд апеляційної інстанції зробив висновок, що застосування шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя до спірних правовідносин не може мати місце.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Аналіз договору поруки № 490084637-П свідчить, що сторони не встановили строк поруки, оскільки умова договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань боржника за основним договором (пункт 5.3. договору поруки) не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у липні 2009 року ПАТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_2 було направлено досудову вимогу № 334-24.1-б/б (а. с. 178), в якій банк повідомив, що загальна сума заборгованості станом на 06 липня 2009 року становить 68 162,30 доларів США, та заявив про необхідність дострокового повернення зазначеної суми заборгованості протягом 30 днів з моменту отримання вимоги.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 13 квітня 2010 року у справі № 537-б/70/10 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі: за кредитом - 507 070,71 грн; по процентах - 14 332,98 грн; пені - 90 582,77 грн (а. с. 174-177).

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Проте суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що: у липні 2009 року ПАТ «Альфа-Банк» на адресу ОСОБА_2 було направлено досудову вимогу № 334-24.1-б/б (а. с. 178); рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 13 квітня 2010 року у справі № 537-б/70/10 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі: за кредитом - 507 070,71 грн; по процентах - 14 332,98 грн; пені - 90 582,77 грн (а. с. 174-177). Як наслідок не встановив коли настав строк виконання зобов`язання за кредитним договором від 19 серпня 2008 року та не з`ясував чи існують підстави для припинення поруки.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену ухвалу скасувати і передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року скасувати.

Передати справу № 642/24/14-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков