Справа № 266/3148/19
Провадження № 2/266/760/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13.08.2019 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Д`яченко Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сологуб Т.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа: Служба у справах дітей по Приморському районі управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона є власником АДРЕСА_2 . Так, окрім неї в будинку також зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 , проте фактично не мешкають в будинку з 2015 року. Позивач також вважає, що її права як власника майна є порушеними з боку відповідачів та підлягають судовому захисту, оскільки впродовж тривалого часу вона самостійно сплачує комунальні послуги і за відповідачів, в тому числі. Просила визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_2 .

Відповідно до ухвали суду від 05.06.2019 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Позивачу вручена копія ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи.

Позивач ОСОБА_1 надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розгляд справи проводити без її участі. Не заперечувала проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надали та про причини неявки суд не повідомили.

Третя особа - Служба у справах дітей по Приморському районі управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради повідомлялися про дату розгляду справи належним чином, із будь-якими заявами, клопотаннями на адресу суду не зверталися.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що позивач не заперечував щодо заочного розгляду справи, суд, керуючись ч. 4 ст. 223 , ч. 1 ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи та вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується реєстраційним свідоцтвом. (а.с.3)

Як встановлено судом, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Факт не проживання відповідачів за місцем реєстрації підтверджується дослідженим судом Актом про фактичне проживання/ не проживання від 27.05.2019 року, складаним КСН "Селище Моряків", з якого слід, що в будинку АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте фактично не проживають з лютого 2015 року. (а.с.9)

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно з положеннями ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (відповідно до ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлені обмеження в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться: у прикордонній смузі; на територіях військових об`єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на території, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на тимчасово окупованих територіях, а також щодо осіб: які не досягли 14-річного віку, осіб, до яких згідно із процесуальним законодавством застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України).

Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 та 4статті 29 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права у теперішній час вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, виходячи з аналізу змісту вказаних правових норм та встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що право відповідачів, як членів сім`ї власника будинку перестало існувати, що дає підстави суду для ухвалення законного, обґрунтованого рішення та задоволення позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 81, 200,223, 235, 258, 259, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 319,321, 383,391,405 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, третя особа: Служба у справах дітей по Приморському районі управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_2 .

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Д`яченко Д. О.