Справа № 464/2039/19
пр.№ 2/464/1052/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2019 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого - судді Дулебка Н.І.,

секретар судового засідання - Кравс С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 291 829 грн. 42 коп. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 11.12.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передала, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 282 700 грн., що на момент укладення договору позики еквіваленто 11 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 11.12.2018. Так, 28.05.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор - ОСОБА_3 відступила право вимоги стягнення коштів з боржника - ОСОБА_2 на користь нового кредитора - ОСОБА_1 . Проте, свої зобов`язання за договором позики відповідач не виконав та не повернув суму позики, а тому просив стягнути з відповідача 282 700 грн. - заборгованості за договором позики, 2 579 грн. 15 коп. - три проценти річних від суми боргу, 6 550 грн. 27 коп. - інфляційних втрат.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечив, позов підтримав у повному обсязі та просив такий задовольнити.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання , причин неявки не повідомив та не подав відзив на позовну заяву, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Судом встановлено, що 11.12.2016 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передала, а відповідач прийняв грошові кошти в розмірі 282 700 грн., що станом на момент укладення договору позики складало 11 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 11.12.2018.

Факт передачі позикодавцем ОСОБА_3 відповідачу коштів підтверджується копією договору позики від 11.12.2016, згідно з пунктом 2.1 якого, позичальник своїм підписом у договорі підтвердив, що станом на момент укладення договору отримав суму позики від позикодавця у повному розмірі.

Встановлено, що 28.05.2018 між первісним позикодавцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого первісний кредитор здійснює відступлення права вимоги, а новий кредитор приймає право вимоги стягнення коштів з ОСОБА_2 , що виникло у первісного кредитора на підставі договору позики від 11.12.2016, який був укладений між первісним кредитором та боржником. Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до відповідача за договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи те, що доказів повернення суми позики відповідачем не надано, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 282 700 грн.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором позики згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість за період з 12.12.2018 по 01.04.2019 становить: 2 579,15 грн. - три проценти річних, 6 550, 27 грн. - сума інфляційних нарахувань.

Оскільки віповідачем вказаний розрахунок не спростовано, а відтак у зв`язку із простроченням виконання зобов`язань по поверненню боргу, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 2 579,15 грн., а також 6 550,27 грн. - інфляційних нарахувань.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є обґрунтованими та такі необхідно задовольнити.

Окрім цього, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 2 918, 29 грн.

Керуючись статями 512, 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України та статтями 12, 81, 89, 142, 247, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання - АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання - АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 11.12.2016 у розмірі 291 829 (двісті дев`яносто одна тисяча вісімсот двадцять дев`ять) гривень 42 копійки.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 918 (дві тисячі дев`ятсот вісімнадцять) гривень 29 копійок витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про його перегляд, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.