ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 липня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11539/18

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/648/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 05 березня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила суд:

встановити факт незаконного проникнення ОСОБА_2 до житлового приміщення та незаконного її виселення з будинку АДРЕСА_1 ;

для відновлення становища, яке існувало до порушення її прав, зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житлом (житловим будинком) шляхом вселення її, ОСОБА_1 , до частини житлового будинку у АДРЕСА_1 , та повернення їй раніше займаних нею приміщень: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м. і звільнення цих приміщень від своїх речей, повернення їй комплекту ключів;

встановити порядок користування житловим будинком у АДРЕСА_1 та виділити їй у користування приміщення: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м., а ОСОБА_2 - наступні приміщення: (1-5) - кімнати площею 7,7 кв.м., (1-6) - кімнати площею 13,0 кв.м., (1-7) - кухні площею 7,1 кв.м., (І) - веранди площею 6,3 кв.м. Надвірні споруди: «В» - льох цегляний; «Б» - сарай дерев`яний; «Д» - сарай дерев`яний; «Г» вбиральня дерев`яна залишити у загальному користуванні;

заборонити ОСОБА_2 самовільне входження до її житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 20000,00грн.

В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що вона є власником 2/7 частин будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30 листопада 2007 року, укладеному з ОСОБА_3 (сином ОСОБА_1 ), який отримав у спадщину 2/7 частини зазначеного будинку на підставі заповіту, посвідченого Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 01.06.1999 року після смерті ОСОБА_4

ОСОБА_2 є власником 5/7 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 01 квітня 2011 року, укладеним з ОСОБА_5

ОСОБА_1 посилається, що 03 липня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір про внесення змін та доповнень до договору дарування від 01 квітня 2011 року 5/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 та ОСОБА_2 внесли зміни та доповнення до першого абзацу пункту 1 Договору дарування від 01 квітня 2011 р., виклавши його у наступні редакції:

1. Дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого належні їй на праві власності 5/7 (п`ять сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з яких: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 16 пл.7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житлової площі 20,7 кв;м., а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально.

2. Сторони Дійшли згоди доповнити пункт 2. Договору дарування наступним: «що складаються з: кімнати 1-5, 16 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл: 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв.м., житловою площею 20,7 кв.м. та викласти пункт 2. Договору дарування в наступній редакції: 2. Нерухоме майно належить дарувальнику таким чином: 3/7 (три сьомих) частини, житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що складаються з кімнати 1-5, 16 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранд І пл. 6,3 кв:м., житлової площі 20,7 кв.м., належать дарувальнику на підставі Договору дарування, посвідченого 27.12.1994 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.01.1995, записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783; 2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудам належать дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.02.2009 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 (Дві сьомих) частини житлового будинку, зареєстровано 19.03.2009 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22207644, виданого Комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, номер запису 5783.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 з моменту безоплатного набуття у власність 5/7 частин спірного будинку чинив їй перешкоди у належому користуванні своєю власністю, що підтверджується неодноразовими зверненнями до суду та до правоохоронних органів за захистом своїх прав, відновлення становища, яке існувало до порушення, встанвлення порядку користування

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та залишити її позов без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального закону розглянув цивільну справу без участі позивача та її представника, чим порушив права позивача надати докази по справі, на захист та особисту участь у розгляді справи.

Апелянт стверджує, що за неявки позивача у судове засідання, суд був зобов`язаний урахувати положення п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦКП України та залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1

Апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції не були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , не досліджені матеріали цивільної справи № 750/1615/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житлови будинком та надвірними будівлями, встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобовязння вчинити дії та стягнення моральної шкоди; не приєднані і не досліджені довідки вуличного комітету Деснянської районної у місті Чернігові рад № 14 від 25.04.2007 року, № 14 вд 03.12.2007 року, № 14 від 12.01.2008 року; № 105 від 28.06.2010 року; не досліджен і не враховані матеріали кримінального провадження за № 0000237 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

У встановлений судом строк відповідачем ОСОБА_2 надані письмові пояснення, в яких він, посилаючись на необґрунтованість просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року - без змін.

В апеляційному суді ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали та просили рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 березня 2019 року скасувати і наполягали на стадії апеляційного провадження залишити позов ОСОБА_1 без розгляду на підставі статті 257 ЦПК України, зважаючи на повторну неявку ОСОБА_1 у судове засідання 05.03.2019 р. до суду першої інстанції.

ОСОБА_2 та його представник в апеляційному суді не визнавали апеляційну скаргу ОСОБА_1 як безпідставну та просили залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, а також матеріали кримінального провадження № 0000237 за ознаками кримінального пррвавопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України, матеріали цивільної справи № 750/1615/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником 2/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 30 листопада 2007 року, укладеного зі своїм сином ОСОБА_3 , який в свою чергу отримав у спадщину 2/7 частин житлового будинку з надвірними спорудами на підставі заповіту, посвідченого Першою Чернігівською державною нотаріальною конторою 01.06.1999 р. (а.с. 12).

ОСОБА_2 є власником 5/7 частин житлового будинку на підставі договору дарування від 01 квітня 2011 року, укладеного з ОСОБА_5 , право власності зареєстроване в державному Реєстрі 12.04.2011 року, номер запису 5783, реєстраційний № 18516575 (а.с. 19-22).

Згідно пункту 1 договору дарування від 01.04.2011 року дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого належні на праві власності 5/7 (п`ять сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 5 /7 (п`ять сьомих) частин якого відчужуються, дерев`яний, літ.»А-1», має в цілому 37,1 кв.м. житлової площі, 62,6 кв.м. загальної площі. З надвірних споруд є: сарай, дерев`яний літ. «Б», погреб, цегляний, літ. 1«В», сарай, дерев`яний, літ. «Д», вбиральня, дерев`яна, літ. «Г».

Згідно пункту 2 договору дарування від 01.04.2011року нерухоме майно належить дарувальнику таким чином:

3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого 27.12.1994 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.01.1995, записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783;

2/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.02.2009 року Першою чернігівською державною нотаріальною конторою. Право власності на 2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку зареєстровано 19.03.2009 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. за реєстраційним № 18516575, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22207644.

23 липня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений Договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, про наступне: 1. Сторони дійшли згоди внести зміни та доповнення до першого абзацу пункту 1 договору дарування та викласти його в наступні редакції:

«1. Дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого належні їй на праві власності 5/7 (п`ять сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з яких: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 16 пл.7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранди І пл. 6,3 кв.м., жилої площі 20,7 кв;м., а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально».

2. Сторони дійшли згоди доповнити пункт 2 договору дарування наступним: «що складаються з: кімнати 1-5, 16 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл: 7,1 кв.м., веранди І пл. 6,3 кв.м., жилої площі 20,7 кв.м. та викласти пункт 2 договору дарування в наступній редакції:

«2. Нерухоме майно належить дарувальнику таким чином:

3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що складаються з: кімнати 1-5, 16 пл. 7,7 кв.м, 13 кв.м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв.м., веранди І пл. 6,3 кв:м., жилої площі 20,7 кв.м., належать дарувальнику на підставі Договору дарування, посвідченого 27.12.1994 року Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.01.1995, записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783;

2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудам належать дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17.02.2009 Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 (Дві сьомих) частини житлового будинку, зареєстровано 19.03.2009 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22207644, виданого Комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, номер запису 5783 (а.с. 238-241).

Відмовляючи в задоволнні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично користується будинком, має від будинку ключі, майже щодня відвідує будинок, не була виселена з будинку відповідачем, який являється співвласником спірного будинку, а отже відсутні підстави для встановлення факту незаконного проникнення ОСОБА_2 до будинку АДРЕСА_1 , оскільки будинок між сторонами реально не поділений і не встановленио порядок користування цим житлом. Судом зазначено, що ОСОБА_2 у спірному будинку не мешкає з часу набуття ним права власності, тому не відбулося незаконного виселення із будинку ОСОБА_1 , яка сама залишила своє місце проживання через неможливість проживання в будинку, який є спільною власністю, а тому відсутні підстави для вселення позивача до будинку та повернення раніше займаних приміщень, оскільки вказані приміщення не були виділені позивачу в натурі.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині виділення їй у користування приміщень: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м., а ОСОБА_2 приміщення: (1-5) - кімнати площею 7,7 кв.м., (1-6) - кімнати площею 13,0 кв.м., (1-7) - кухні площею 7,1 кв.м., (І) - веранди площею 6,3 кв.м. оскільки не надано належних доказів щодо можливості такого виділу, який би відповідав ідеальним часткам, що належать сторонам на праві власності у спірному будинку.

Суд першої інстанці дійшов висновку про відсутність підстав також і для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині заборони ОСОБА_2 самовільного входження до її житла, оскільки будинок має два самостійні входи, проте всередині будинок містить спільні проходи між кімнатами, будинок не розділений між сторонами в натурі та з підстав спільної часткової власності на спірний будинок.

Окрім того, судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позовних ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.06.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11.12.2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі 2/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1 зі спільної часткової власності, відмовлено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.09.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 15.11.2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі на праві особистої власності 5/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , із яких: 3/7 частин житлового будинку складається з кімнат 1-5, 1-6, площа 7,7 кв.м., та 13 кв.м., кухня 1-7 площею 7,1 кв.м., веранда 1 площею 6,3 кв.м; 2/7 частин житлового будинку складається з кімнат 1-2, 1-4 та частин кімнати 1-3, та надвірних будівель - погребу цегляного, відмовлено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.09.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в частину будинку, що знаходиться в спільній частковій власності АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від будинку, відмовлено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.06.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13.07.2013 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування власністю та земельною ділянкою - задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 відбудувати пошкоджені двері погребу позначеного в технічній документації літерою «В», який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні спільним майном, а саме погребом позначеним в технічній документації літерою «В», який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 ключів та вільного доступу до входу. Зобов`язано ОСОБА_2 прибрати дерев`яний щит від вікна коридору позначеного в технічній документації «1-2» домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Відновлений порядок користування земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_2 усунути перешкоди у користування земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого паркану, двох собачих будок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 гривень моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.01.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31.03.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.06.2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину будинку, відмовлено.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначені судові рішення набрали законної сили і є преюдиційними при розгляді даної конкретної справи.

На спростування вказаних обставин позивачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом досліджені матеріали кримінального провадження № 0000237 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України за заявою ОСОБА_1 , яке дотепер не закінчено, а отже ці матеріали самі по собі не є преюдиціальними при вирішенні даної цивільної справи.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом досліджена цивільна справа № 750/1615/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком та надвірними будівлями, встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди. З матеріалів справи убачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.03.2015р. ОСОБА_2 у задоволенні позову відмовлено, оскільки запропонований позивачем порядок користування буде порушувати права ОСОБА_1 . Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 05.05.2015р. рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.03.2015р. залишено без змін і ці судові рішення є преюдиціальними при вирішенні даної справи.

Зазначені обставини сторонами не заперечувались та не спростовані.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що при вирішенні справи судом першої інстанції до правовідносин між сторонами норми матеріального закону - ст.ст.317, 319, 321, 391, 367, 364, 183, ч.358 ЦК України застосовані правильно.

Відповідно до роз`яснень п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділена відокремлена частина будинку, яка відповідає розміру часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин справи може провести його зі зміною ідеальних часток і

присудження грошової компенсації учасникові спільної власності, частка якого зменшилася.

Як встановлено апеляційним судом і не заперечувалось сторонами, виділ кожному співласникові часток в натурі без відступлення від належних їм часток у праві власності (2/7 та 5/7) не може бути здійснений, оскільки така технічна можливість відсутня, що підтверджується, зокрема, дослідженим апеляційним судом висновком судової будівельно-технічної експертизи № 15-14С від 24 жовтня 2014 року, який міститься у цивільній справі № 750/1615/14 (том 2 а.с.148-208).

Разом з тим, питання сплати /отримання/ матеріальної компенсації сторони не ставили. Зважаючи на вкрай неприязнені стосунки, досягти домовленості про порядок володіння та користування житловим будинком з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , що є спільною частковою власністю, сторони бажання не висловили.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що право на захист цивільних прав та інтересів кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила залишити її позовну заяву без розгляду на підставі п.3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, на чому наполягала ОСОБА_1 та її адвокат Клименок І.О. і в судовому засіданні апеляційного суду.

Проте, рішення суду першої інстанції не може буии скасовано із вказаних в апеляційній скарзі підстав, враховуючи наступне.

Пунктом 4 ч.1 ст. ст. 374, 377 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право зокрема скасувати судове рішення, яким закінчено розгляд справи, повністю або частково і у відповідній частині залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково з підстав, визначених ст.257 ЦПК України.

Тобто, ст. 374 ЦПК України, яка відсилає до ст. 257 ЦПК України, застосовується лише для тих підстав, які спеціально передбачені в главі 1 «Апеляційне провадження».

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що відповідно до ст. 374 ЦПК України, якою передбачена можливість закриття провадження у справі та залишення позову без розгляду, судом апеляційної інстанції позов не може бути залишений без розгляду з підстав повторної неявки позивача в суді першої інстанції, оскільки він вже вирішений по суті шляхом ухвалення рішення.

Позовну заяву на стадії апеляційного розгляду справи можливо залишити без розгляду лише за заявою позивача у разі встановлення апеляційним судом, передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд вважає, що підстави для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставіі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України відсутні, оскільки зазначена норма є імперативною і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає. Залишення позовної заяви без розгляду на стадії апеляційного провадження із зазначених апелянтом підстав процесуальним законом не передбачено.

Посилання апелянта про розгляд судом першої інстанції справи у її відсутність з неповідомленням її про час і місце судового засідання, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, зважаючи на таке.

Як встановлено апеляційним судом, 16 січня 2019 року судом першої інстанції розпочато розгляд справи по суті і у судовому засіданні брали участь ОСОБА_1 та її представник. У слуханні справи оголошено перерву до 22 січня 2019 року, сторони були судом повідомлені, що підтверджується документально (а.с.118-120, 121).

22 січня 2019 року в судовому засіданні були присутні ОСОБА_1 та її представник, оголошено перерву до 19 лютого 2019 року, ОСОБА_1 та її представник судом повідомлені, що документально підтверджується (а.с.125-127, 128).

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 в судове засідання не з`явились, ОСОБА_8 надала заяву про перенесення слухання справи у зв`язку з перебуванням у відпустці по 01 березня 2019 року (а.с133, 141-143). Зважаючи на заяву ОСОБА_8 , по справі судом продовжено перерву до 05 березня 2019 року.

Як встановлено апеляційним судом, позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 про розгляд справи 05 березня 2019 року були належним чином повідомлені, що підтверджується наявними у справі документальними доказами - повідомленнями про вручення поштового відправлення (судових повісток) (а.с. 147, 148).

Зазначені обставини апелянтом та її представником в апеляційному суді не спростовані.

Отже, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 були присутні у судових засіданнях, надавали пояснення по суті спору та, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд і будучи належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, не прибули у судові засідання 19 лютого та 05 березня 2019 року. Відтак, доводи скарги про те, що ОСОБА_1 не було відомо про судові засідання, спростовуються наявними у справі доказами.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки клопотання позивача про допит зазначених свідків судом задоволено та вони були викликані судом для надання пояснень в судовому засіданні, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (судові повістки( (а.с. 149, 150), проте свідки в судове засідання не зявились і про причину своєї неявки суду не повідомили.

Зважаючи на сукупність обставин справи, апеляційний суд відхиляє доводи скарги про неприєднання і не дослідження судом першої інстанції довідок, виданих головою вуличного комітету, оскільки ці довідки не були додані до апеляційної скарги і в апеляційному суді позивачем не доведено, що вказані довідки могли вплинути на вирішення спору по суті або можуть змінити обставини справи та спричинити скасування оскаржуваного судового рішення.

Перевіривши доводи скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 березня 2019 року та які б безспірно підтвердили обґрунтованість заявлених вимог.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка, а відтак за приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: