КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року місто Київ

справа № 760/13182/15

Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Пікуль А.А.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Бобровника О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з першого поверху: тамбур 4,8 кв.м, хол 18,2 кв.м., кухня 11,4 кв.м., санвузол 5,0 кв.м, житлова 24,0 кв.м, житлова 11,8 кв.м; другого поверху: житлова 36,6 кв.м, житлова 15,4 кв.м, житлова 16,2 кв.м, всього житловою площею 104,0 к.м, загальною площею 143,4 кв.м;

визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з першого поверху: тамбур 4,8 кв.м, хол 18,2 кв.м, кухня 11,4 кв.м, санвузол 5,0 кв.м, житлова 24,0 кв.м, житлова 11,8 кв.м; другого поверху: житлова 36,6 кв.м, житлова 15,4 кв.м, житлова 16,2 кв.м, всього житловою площею 104, 0 кв.м, загальною площею 143,4 кв.м.

В мотивування вимог посилався на те, що з 19 липня 1980 року він перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 05 квітня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 05 квітня 2014 року.

Зазначав, що він є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного 05 березня 1976 року між ним та ОСОБА_5 .

Вказував, що відповідно до довідки від 27 січня 2014 року, виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» центру обслуговування споживачів №1 в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровано чотири особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Посилався на те, що в період перебування у шлюбі з відповідачем до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти за адресою по АДРЕСА_1 було збудовано житловий будинок за літерою «Б» загальною площею 143,3 кв.м, який складається по першому поверху: тамбур 4,8 кв.м, хол 18,2 кв.м, кухня 11,4 кв.м, санвузол 5,0 кв.м, житлова 24,0 кв.м, житлова 11,8 кв.м; по другому поверху: житлова 36,6 кв.м, житлова 15,4 кв.м, житлова 16,2 кв.м, про що свідчать чеки та квитанції на витрати будівельних матеріалів.

Вказував, що згідно висновку зазначеного у звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж від 27 серпня 2013 року, складеного ТОВ «Укрбудконсалт» в особі експерта Білоуса В.Б., встановлено відповідність спірного будинку вимогам надійності та можливість його безпечної експлуатації.

Зазначав, що шлюбний договір між ним та відповідачем не укладався, а отже вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя між ними не досягнуто.

Відповідач до суду першої інстанції подала заяву про визнання позову.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з першого поверху: тамбур 4,8 кв.м, хол 18,2 кв.м, кухня 11,4 кв.м, санвузол 5,0 кв.м, житлова 24,0 кв.м, житлова 11,8 кв.м; другого поверху: житлова 36,6 кв.м, житлова 15,4 кв.м, житлова 16,2 кв.м, всього житловою площею 104,0 кв.м, загальною площею 143,4 кв.м.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , що складається з першого поверху: тамбур 4,8 кв.м, хол 18,2 кв.м, кухня 11,4 кв.м, санвузол 5,0 кв.м, житлова 24,0 кв.м, житлова 11,8 кв.м; другого поверху: житлова 36,6 кв.м, житлова 15,4 кв.м, житлова 16,2 кв.м, всього житловою площею 104,0 кв.м, загальною площею 143,4 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду скасувати та постановити нове, яким у задоволені позову ОСОБА_3 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що оскаржуване рішення порушує права та інтереси ОСОБА_1 , так як вказаним рішенням встановлені обставини набуття у спільну сумісну власність подружжя житлового будинку, який належить на правах спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Посилалась на те, що позивач та відповідач не надали суду доказів на підтвердження того, що позивач є єдиним власником житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Зазначала, що в матеріалах справи відсутні докази щодо присвоєння житловому будинку поштової адреси - «вулиця АДРЕСА_1 », відсутні докази державної реєстрації житлового будинку за ОСОБА_3 , відсутні докази, що сторони набули право власності на вказаний житловий будинок за рахунок спільних коштів подружжя, а тому висновок суду щодо встановлення вказаних обставин та про доведеність позовних вимог ґрунтується лише на визнанні вказаного позову відповідачем та на припущеннях.

Вказувала, що суд не врахував, що між сторонами у даній справі відсутній спір, що житловий будинок був побудований по АДРЕСА_2 та що співвласниками майна, в тому числі спірного житлового будинку є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Посилалась на те, що вказаний позов був поданий ОСОБА_3 до ОСОБА_4 лише з метою через судове рішення визнати право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , який був побудований трьома співвласниками ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 по АДРЕСА_1 .

Зазначала, що такої поштової адреси, як «АДРЕСА_4 » домоволодінню ніколи не присвоювалося.

Вказувала, що згідно договору дарування від 19 квітня 1962 року, який був посвідчений Боярською державною конторою та зареєстрований КП Київським міським БТІ, ОСОБА_1 , до шлюбу прізвище - ОСОБА_9 , набула у приватну власність 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , іншими співвласниками є ОСОБА_3 , якому належить 1/2 частина домоволодіння на підставі договору дарування від 05 березня 1976 року та ОСОБА_8 , за яким було визнано право власності на 1/6 частину домоволодіння на підставі рішення Залізничного районного суду міста Києва від 27 жовтня 1999 року у справі №2-1233.

Зазначала, що за час користування спільним майном, співвласниками було розбудовано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та узгоджено право користування спільним частковим майном. ОСОБА_1 користується житловими будинками під літерами «А» та «К», ОСОБА_3 - житловими будинками під літерами «А» та «Б», ОСОБА_8 - житловим будинком під літ. «А». Господарські споруди: туалет літ. «В», сараї літ. «Г-І», «Г-ІІ», «Д» та «Ж», гаражі літ. «Е» та «Ж», погріб літ. «З», огорожі, ворота, город знаходяться у спільному користуванні співвласників.

Вказувала, що на домоволодіння по АДРЕСА_1 виготовлялися технічні паспорти КП Київським міським БТІ 06 січня 1994 року та 14 серпня 2007 року, що підтверджують викладені обставини.

Посилалась на те, що в 1994 році у присутності, землекористувачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 та суміжних землекористувачів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , було проведено встановлення в натурі існуючих меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та передано на зберігання межові знаки, якими закріплена земельна ділянка розміри та місцезнаходження якої наведені в плані. Згідно плану встановлення меж, розмір земельної ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 становить 0,1769 кв.м та межує з суміжними землями ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Зазначала, що згідно витягу з бази даних Державного земельного кадастру від 17 червня 2003 року про черговий кадастровий план, земельна ділянка код 72:508:0041 на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Вказувала, що на початку літа 2019 року ОСОБА_1 була позбавлена права користуватися спільним майном співвласників, оскільки ОСОБА_3 повідомив, що він та його дружина ОСОБА_4 є власниками житлового будинку під літ «Б», всіх господарських споруд, земельної ділянки та не допустив ОСОБА_1 до спільного майна.

Посилалась на те, що листом від 25 вересня 2019 року Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила про те, що звернення щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна житловим будинкам (А, Б, К) на АДРЕСА_1 не надходили і відповідне розпорядження про присвоєння поштової адреси не видавалося.

Зазначала, що із листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) від 18 липня 2019 року слідує, що у реєстрі адрес відсутні відомості про документи щодо присвоєння об`єкту нерухомості поштової адреси: АДРЕСА_1 .

Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) листом від 29 липня 2019 року повідомив, що департамент не видавав, не реєстрував за ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 документів, що дають право, на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилалась на те, що наведені вище докази підтверджують, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було розбудовано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Житлові будинки під літерами «А», «Б» та «К» та господарські споруди туалет літ. «В», сараї літ. «Г-І», «Г-І», «Д» та «Ж», гаражі літ. «Е» та «Ж», погріб літ «З» мають єдину адресу: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що «А», «Б», «К» чи господарським спорудам адреси: АДРЕСА_1 .

Вказувала, що оскаржуване рішення порушує право власності ОСОБА_1 на 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Від позивача та відповідача до Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останні вказували на те, що апеляційна скарга є необгрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_13 в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена. Направила на адресу апеляційного суду заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутність, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у її відсутність відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного 05 березня 1976 року між ним та ОСОБА_5

З 19 липня 1980 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 05 квітня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 05 квітня 2014 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що в період перебування у шлюбі з відповідачем до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства ними за спільні кошти за адресою: АДРЕСА_1 було збудовано житловий будинок за літерою «Б» загальною площею 143,3 кв.м, який складається по першому поверху: тамбур 4,8 кв.м, хол 18,2 кв.м, кухня 11,4 кв.м, санвузол 5,0 кв.м, житлова 24,0 кв.м, житлова 11,8 кв.м; по другому поверху: житлова 36,6 кв.м, житлова 15,4 кв.м, житлова 16,2 кв.м, про що свідчать чеки та квитанції на витрати будівельних матеріалів.

Згідно висновку зазначеного у звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта, складеного експертом ТОВ «УКРБУДКОНСАЛТ» ОСОБА_14 , від 27 серпня 2013 року двоповерховий будинок літ. «Б», тамбур літ. б, погріб літ. б, житлова прибудова літ. Б1 за адресою: АДРЕСА_1 готові до експлуатації.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності за кожним з них на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 Києва суд першої інстанції виходив з того, що сторони під час шлюбу набули у спільну сумісну власність за спільні кошти спірний житловий будинок та того, що відповідач подала заяву про визнання позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні у судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає, виходячи з наступного.

Згідно з п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Так, відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

ОСОБА_1 , яка звернулася до суду з апеляційною скаргою, вказувала на те, що вона не була учасником судового розгляду, однак оскаржуваним рішенням порушується її право власності на 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 19 квітня 1962 року, який був посвідчений Боярською державною нотаріальною конторою та зареєстрований КП Київським міським БТІ, ОСОБА_1 до шлюбу прізвище - « ОСОБА_9 », набула у власність 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішення Залізничного районного суду міста Києва від 27 жовтня 1999 року, яке залишено без змін ухвалою Київського міського суду від 22 грудня 1999 року у справі №2-1233 визнано право власності ОСОБА_8 на 1/6 частину домоволодіння та господарських споруд по АДРЕСА_1 , Жуляни .

Тобто позивач ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є співвласниками домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , Жуляни .

ОСОБА_1 зазначала, що за час користування спільним майном, співвласниками було розбудовано домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та узгоджено право користування спільним частковим майном. ОСОБА_1 користується житловими будинками під літерами «А» та «К», ОСОБА_3 - житловими будинками під літерами «А» та «Б», ОСОБА_8 - житловим будинком під літ. «А». Господарські споруди туалет літ. «В», сараї літ. «Г-І», «Г-ІІ», «Д» та «ж», гаражі літ. «Е» та «Ж», погріб літ. «З», огорожі, ворота, город знаходяться у спільному користуванні співвласників.

На домоволодіняння по АДРЕСА_1 ( Жуляни ) виготовлялися технічні паспорти КП Київським міським БТІ - 06 січня 1994 року та 14 серпня 2007 року.

В 1994 році у присутності, землекористувачів:ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 та суміжних землекористувачів:ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 було проведено встановлення в натурі існуючих меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та передано на зберігання межові знаки, якими закріплена земельна ділянка розміри та місцезнаходження якої наведені в плані, що підтверджується актом встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 1994 року.

Згідно плану встановлення меж, розмір земельної ділянки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 становить 0,1768,68 кв.м. та межує з суміжними землями ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Згідно витягу з бази даних Державного земельного кадастру від 17 червня 2003 року про черговий кадастровий план, земельна ділянка код 72:508:0041 на АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

У інформаційній довідці КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 03 червня 2019 року №897 ПБ-2019 зазначено, що згідно з даними реєстраційних книг Бюро 5/6 частин житлового будинку АДРЕСА_4 на праві власності зареєстровано за:

1/2 частина за ОСОБА_3 на підставі договору дарування посвідченого Києво-Святошинською держнотконторою 05 березня 1976 року, №732, зареєстровано в Бюро 06 березня 2000 року за реєстровим №41729, в реєстровій книзі 294-5;

1/3 частина за ОСОБА_16 на підставі договору дарування, посвідченого Боярською державною нотаріальною конторою 19 квітня 1962 року, №б/н, зареєстровано в Бюро 06 березня 2000 року за реєстровим №41729, в реєстровій книзі 294-5.

Інші частини будинку на праві власності не зареєстровано.

Згідно листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 вересня 2019 року 1/3 частина нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_16 .

Як вбачається з інвентаризаційної справи на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 спірне домоволодіння зареєстроване інвентаризаційним бюро в реєстровій книзі під реєстровим номером №41729 за ОСОБА_3 1/2 частка та ОСОБА_16 1/3 частка. Будинок під літ. «А» є зареєстрованим, а під літ «Б» - не зареєстрований. Будинок під літерою «Б» є самовільним будівництвом.

На плані земельної ділянки за 1997 рік містяться всі споруди домоволодіння в тому ж числі житлові будинки під літерами «А», «Б».

На плані земельної ділянки за 2007 рік зображені: житлові будинки літ. «А», «Б», «К» та господарські споруди: туалет літ. «В», сараї літ. «Г-І», «Г-II», «Д» та «ж», гаражі літ. «Е» та «Ж», погріб літ «З», огорожі, ворота.

Тобто, матеріалами інвентаризаційної справи підтверджується факт будівництва житлового будинку під літ. «Б» за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 вересня 2019 року №108-12901 звернення щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна житловим будинкам (А, Б, К) на АДРЕСА_1 не надходили і відповідне розпорядження про присвоєння поштової адреси не видавалося.

Із листа Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної; адміністрації) від 18 липня 2019 року 3055-8443 вбачається, що у реєстрі адрес відсутні відомості про документи щодо присвоєння об`єкту нерухомості поштової адреси: АДРЕСА_2 .

Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) від 29 липня 2019 року №073-6677 Департамент не видавав, не реєстрував ОСОБА_3 та/або ОСОБА_4 документів, що дають право, на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують готовність до експлуатації об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вони не містять доказів того, що спірний житловий будинок був введений в експлуатацію та зареєстрований за позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, землекористувачами земельної ділянки по АДРЕСА_4 ) є: ОСОБА_3 , ОСОБА_17 та ОСОБА_8 .

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно роз`яснень, які викладені в п.п.9, 11, 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПКУкраїни). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Крім того, суд повинен мати на увазі те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону №3038-VI від 17 лютого 2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

У справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦКУкраїни).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано суду доказів того, що він звертався із заявою до компетентного державного органу про прийняття спірного житлового будинку до експлуатаціїта доказів того, що йому було відмовлено у такому прийнятті.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що співвласниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , Жуляни є не тільки позивач ОСОБА_3 , а й ОСОБА_17 та ОСОБА_8 , які мають відповідно до розміру їх часток права власності щодо всіх об`єктів, які побудовані за вказаною адресою.

Розглядаючи дану справу судом першої інстанції не було залучено до участі у справі ОСОБА_17 , ОСОБА_8 та відповідного державного органудо компетенції якого входить прийняття забудови до експлуатації.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що спір у даній справі порушує права ОСОБА_1 як співвласника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 Жуляни .

Таким чином, оскільки позивачем не було належним чином набуто право власності на спірне нерухоме майно, вимог про поділ матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва (створення майна) останнім не заявлялися, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Крім того, ОСОБА_1 просила стягнути з позивача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 12350 грн.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 29 Закону України «Про адвокатуру» визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов'язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об'єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язаний (зобов'язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов'язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно з ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування ОСОБА_1 надано: копію договору про надання правової допомоги №03/09 від 03 вересня 2019 року, укладеного між Адвокатським об'єднанням «Правозихист» та ОСОБА_1 , додаткову угоду №2 від 16 жовтня 2019 року до договору про надання правової допомоги №03/09 від 03 вересня 2019 року, розрахунок витрат на правничу допомогу згідно додаткової угоди №2 від 16 жовтня 2019 року до договору про надання правової допомоги №03/09 від 03 вересня 2019 року, акт надання послуг №11/02 від 20 листопада 2019 року, рахунок на оплату №61 від 20 листопада 2019 року, квитанцію №0.0..1 від 22 листопада 2019 року, якою підтверджується сплата ОСОБА_1 на користь Адвокатського об`єднання «Правозихист» вартості наданих юридичних послуг у розмірі 12350 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

А відтак, згідно з п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 фактично понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 12350.

Також, виходячи з положень ч.13 ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 витрати за сплату судового збору у розмірі 5481 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року - скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 5481 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 12350 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: