КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9581/2019 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Яворського М.А.

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмила Анатоліївна, про визнання правочину недійсним,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А., про визнання правочину недійсним. Зазначила, що 25 липня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 була досягнута усна домовленість та укладений договір доручення у вигляді довіреності, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. Згідно з вказаною довіреністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були уповноважені представляти інтереси ОСОБА_2 в судах України будь-якої інстанції з усіма правами наданими позивачу, відповідачу, третій особі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, укладення мирової угоди, оскарження судових рішень. На підставі вказаної довіреності ОСОБА_4 пред`явив до неї позов про визнання недійсним договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_2 Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року позов ОСОБА_2 був задоволений. В ході розгляду справи була призначена судово-психіатрична експертиза. За результатами її проведення встановлено, що ОСОБА_2 страждає на психічний розлад з 2012 року, який впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У той же самий період ОСОБА_2 була видана оспорювана довіреність. ОСОБА_1 просить визнати недійсним з моменту укладення договір доручення у формі довіреності від 25 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та її представниками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , й посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилалася на порушення норм матеріального та процесуального права, неналежну оцінку судом висновку судово-психіатричної експертизи №5 від 09 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання недійсним договору дарування. Внаслідок реалізації оспорюваної довіреності ОСОБА_2 від 25 липня 2016 року її було позбавлено права власності. Визнання недійсною вказаної довіреності буде підставою для перегляду рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до неї про визнання недійсним договору дарування.

Представник ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що ОСОБА_1 не було доведено наявності у неї права на оспорення довіреності від 25 липня 2016 року, виданої ОСОБА_2. Також позивач не довела, що на момент видання довіреності ОСОБА_2 не усвідомлювала значення своїх дій. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 ..

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були укладені договори дарування нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,2220 га та будинку АДРЕСА_1 загальною площею 535,9 кв. м на АДРЕСА_1 .

25 липня 2016 року ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представляти її інтереси в судах України будь-якої інстанції та правоохоронних органах, з усіма правами, наданими позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, зміни предмету та підстав позову, визнання позову повністю або частково, укладення мирової угоди, оскарження рішень, ухвал, постанов суду, пред`явлення рішення до виконання, представляти інтереси у відповідному відділі державної виконавчої служби з питань пов`язаних з виконанням судових рішень та ухвал з усіма правами, наданими законом України про виконавче провадження сторін виконавчого провадження, підписувати та подавати від її імені заяви, скарги, позовні заяви, в межах наданих повноважень та з додержанням при цьому вимог чинного законодавства, клопотання, докази, апеляційні та касаційні скарги та інші документи (а.с.12-13).

На підставі вказаної довіреності від імені ОСОБА_2 в суд був поданий позов до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування та визнання права власності на майно.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсними укладені 31 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договори дарування земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку та будинок на АДРЕСА_1 .

В межах розгляду даної цивільної справи призначалися судово-психіатричні експертизи.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 5 від 9 лютого 2017 року Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, складеного на виконання ухвали Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2016 року про призначення судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_2 під час укладання оспорюваних правочинів 31 липня 2013 року виявляла ознаки тяжкого психічного розладу, що при співставленні з діагностичними стандартами та діючого в Україні Міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду (МКХ-10) відповідає діагнозу: «Рекурентний депресивний розлад. Поточний депресивний епізод з психотичними симптомами» (F 33.3). За своїм психічним станом ОСОБА_2 під час підписання правочинів від 31 липня 2013 року не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_2 страждає на психічний розлад «Рекурентний депресивний розлад». ОСОБА_2 на момент підписання договорів дарування 31 липня 2013 року житлового будинку та земельної ділянки страждала на психічне захворювання «Рекурентний депресивний розлад. Поточний депресивний епізод з психотичними симптомами». ОСОБА_2 на момент підписання 31 липня 2013 року договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 681 від 18 жовтня 2018 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_2 станом 31 липня 2013 року страждала психічним розладом у вигляді Рекурентного депресивного розладу, поточний епізод важкий з психотичними симптомами (F 33.3). Рекурентний депресивний розлад, згідно з медичною документацією під експертної, був діагностований у неї у листопаді 2012 року. ОСОБА_2 за своїм психічним станом на момент укладення договорів дарування від 31 липня 2013 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним з моменту укладення договору доручення у формі довіреності від 25 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та її представниками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст.638 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

З урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання на момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Видана 25 липня 2016 року ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 довіреність на представництво її інтересів в суді не стосується прав та інтересів ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, ОСОБА_1 просила визнати недійсною довіреність від 25 липня 2016 року, видану ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , з підстав того, що ОСОБА_2 не могла розуміти значення своїх дій. ОСОБА_1 посилалась на те, що на підставі вказаної довіреності до неї був пред`явлений позов представниками ОСОБА_2 по довіреності про визнання недійсними укладених 31 липня 2013 року між ОСОБА_2 та нею договорів дарування земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1 . Необхідність визнання недійсною договору доручення у формі довіреності ОСОБА_1 обґрунтовувала необхідністю перегляду рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року, яким було визнано недійсними вказані договори дарування.

Відтак, оспорення ОСОБА_1 довіреності є не способом захисту порушеного права, а намаганням здобути певні докази, які, на її думку можуть бути підставою для перегляду рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2017 року в іншій справі.

Вчинений ОСОБА_2 правочин щодо надання повноважень ОСОБА_3 і ОСОБА_4 представляти її інтереси в судах України будь-якої інстанції та правоохоронних органах не порушує права та інтереси ОСОБА_1 . Питання наявності повноважень представників ОСОБА_2 на вчинення від її імені певних дій підлягало дослідженню в ході розгляду справи, яка була ними ініційована в суді.

Як вбачається з матеріалів справи, при проведенні судової-психіатричної експертизи в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування, експерту не ставилося питання чи страждала ОСОБА_2 психічними захворюваннями, які могли вплинути на здатність усвідомлення її дій на момент видачі довіреності від 25 липня 2016 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним з моменту укладення договору доручення у формі довіреності від 25 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та її представниками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Яворський М.А.