АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року

м. Чернівці

Справа № 726/1136/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Конецька Д.Г.

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4

відповідач ОСОБА_5

апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 27 червня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Асташев С.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В червні 2019 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулися до суду з позовом.

Позивачі просили:

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 76 904 гривень 95 копійок завданої матеріальної шкоди, 2 955 гривень 84 копійки компенсації вартості придбаних ліків і медичного обстеження, 10 646 гривень втраченого доходу та 4 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього разом 94 506 гривень 79 копійок;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 459 гривень 91 копійку компенсації вартості придбаних ліків, 3 200 гривень втраченого доходу та 1 500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього разом 5 159 гривень 91 копійку;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь малолітнього ОСОБА_4 1 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з ОСОБА_5 на користь малолітнього ОСОБА_3 1 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 27 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди повернуто позивачу.

Суд першої інстанції виходив з того, що визначені ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2019 року недоліки позовної заяви позивачем не було усунуто у встановлені судом строки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційний скарзі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , просять ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Апелянти посилаються на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права.

Зазначають, що позивачем в повному обсязі усунуто зазначені в ухвалі Садгірського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2019 року недоліки позовної заяви.

Звертають увагу на те, що у встановлений судом строк, а саме 27 червня 2019 року, ними було надано до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Посилаються на те, що подання доказів у справі є можливим на наступних стадіях цивільного процесу, а тому суд не вправі через неподання позивачами доказів під час пред`явлення позову залишати таку позовну заяву без руху та повертати заявнику.

Також вказують на те, що положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачають обов`язкових заходів досудового врегулювання спору, а тому повернення позовної заяви з підстав невжиття таких заходів є незаконним.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

В червні 2019 ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2019 року позовну заяву банку було залишено без руху та надано позивачу строк, який не може перевищувати десять днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви (а.с.68).

Суд першої інстанції виходив з того, що у позові ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посилаються на письмові докази, однак не вказують про наявність у них або інших осіб оригіналів таких письмових доказів, та/або не вказують їх як такі, які не можуть бути подані разом із позовною заявою.

Також суд в ухвалі вказував на те, що позивачами не додано до матеріалів справи відомості про вжиття ними заходів досудового врегулювання спору, як це передбачено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Копію ухвали Садгірського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2019 року позивачі отримали 19 червня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 912 (а. с. 70).

27 червня 2019 року позивачами було подано до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали Садгірського районного суду міста Чернівці від 11 червня 2019 року, що підтверджується датою надходження документа до суду та реєстраційним номером документа на штампі, проставленому судом першої інстанції на першій сторінці вказаної заяви (а.с.71-77).

Ухвалою Садгірського районного суду міста Чернівці від 27 червня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди повернуто позивачу (а.с.78)

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , слід задовольнити з наступних підстав.

Так, згідно з частиною 1 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до частини 5 статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно з частинами 1-3 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Помилковим є висновок суду про те, що позивач в позовній заяві зобов`язаний посилатися на наявність у нього або інших осіб оригіналів письмових доказів, та/або вказувати їх як такі, які не можуть бути подані разом із позовною заявою.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції порушив вимоги статті 13 ЦПК України, якою передбачено вільний вибір позивачем способу захисту та доказів, якими він буде підтверджувати свої позовні вимоги.

Пунктом 7 частини 2 статті 197 ЦПК України визначено, що саме у підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Суд першої інстанції, в порушення вищевказаних вимог закону, фактично дав оцінку доказам на стадії відкриття провадження у справі.

За таких обставин підстави для залишення судом першої інстанції позовної заяви без руху та в подальшому повернення її позивачу були відсутні.

Вказаний висновок апеляційного суду також узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2.

В пункті 7 вказаної Постанови ВСУ роз`яснено, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Помилковим також є висновок суду першої інстанції про те, що позивач в позовній заяві зобов`язаний посилатися на докази, які підтверджують вжиття заходів досудового врегулювання спору у відповідності до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини 2 статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Оскільки ні нормами ЦПК України, ні Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкове досудове урегулювання спору щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а право особи звернутися до суду за захистом свого права реалізується незалежно від можливості здійснити врегулювання спору в позасудовому порядку, позивачі не були зобов`язані в позовній заяві зазначати відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі заходи не проводилися.

Крім того, позивачами у встановлений судом строк подано заяву про усунення недоліків позовної заяви разом із новою редакцію позовної заяви, оформленої відповідно до вимог статті 175 ЦПК України, однак судом першої інстанції вказана заява в порушення вимог статті 185 ЦПК України розглянута не була.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

За таких обставин, суд першої інстанції при вирішенні даного питання порушив норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про повернення заяви, порушивши при цьому права позивачів на доступ до правосуддя, закріплене в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити. Ухвалу суду першої інстанції слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , задовольнити.

Ухвалу Садгірського районного суду міста Чернівці від 27 червня 2019 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: І.Н. Лисак

М.І. Литвинюк