КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 369/8398/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/9540/2019Головуючий у суді першої інстанції - Дубас Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідача Богатиренко О.В., Деледивки С.Г. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 квітня 2019 року по цивільній справі за позовами ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту», згідно з яким просила: визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» Гомоляко Андрія Анатолійовича № 20-к/тр/к від 13.06.2018 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу, 13.06.2018 року за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу; за результатами розгляду справи розподілити понесені судові витрати; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» на її користь заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що відповідно до наказу № 18-к від 01.02.2010 року її було призначено на посаду начальника юридичного відділу в ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту».

Разом з тим, 16.06.2018 року позивачу стало відомо, що Наказом № 20-к/тр/к від 13.06.2018 року її було звільнено з займаної посади за прогул згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вказаний Наказ, на думку позивача, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на сукупність наступних підстав:

- Всупереч вимог ст. 149 КЗпП України, відповідач при винесенні оскаржуваного наказу взяв до уваги тієї обставини, що вимога щодо надання пояснень з приводу поважності причин не виходу на роботу позивачу не надходила та була отримана останньою лише 03.07.2018 року;

- З кінця листопада 2017 року робоче місце позивача було винесено за межі підприємства за адресою його місця проживання;

- станом на дату фіксації прогулу (22.05.2018 року) позивач не був повідомлений про повернення його робочого місця на адресу підприємства, оскільки про вказаний факт він дізнався лише 03.07.2018 року, отримавши відповідний лист засобами поштового зв`язку.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київського області з позовом до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту», згідно з яким, враховуючи подану нею заяву про зміну підстав позову від 27.09.2018 року, просила: визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» Гомоляко Андрія Анатолійовича за № 64-к/тр/к від 27.07.2018 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу, з 27.07.2018 року за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач обґрунтовував тим, що 16.07.2018 року він дізнався, що Наказ №20 про його звільнення було скасовано Наказом № 20/1-к/тр/к від 14.06.2018 року. Вказаний наказ було надіслано позивачу засобами поштового зв`язку.

При цьому, позивач вказував, що інформацію про поновлення його на роботі та вимогу про термінову необхідність з`явитися на робоче місце містив лише лист №618, доданий до наказу, в той час як відповідно до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року за № 1000/5, має містити саме відповідний наказ відповідача як розпорядчий документ з кадрових питань.

Разом з тим, позивач зазначав, що не бажаючи в подальшому працювати в ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту», він 17.09.2018 року звернувся до відповідача з заявою про надання невикористаної відпустки з 17.07.2018 року з наступним звільненням за власним бажанням в останній день відпустки відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

В свою чергу, Наказом № 64-к/тр/к від 27.07.2018 року позивача було звільнено з займаної посади з 27.07.2018 року за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Вказаний Наказ, на думку позивача, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на сукупність наступних підстав:

- оспорюваний наказ був виданий у зв`язку з прогулами без поважних причин у період з 04.07.2018 року до 27.07.2018 року, в той час як позивач у період з 04.07.2018 року по 16.07.2018 року не здогадувався про існування наказу № 20/1 і листа № 618 та з 17.07.2018 року мав перебувати у відпустці, оскільки відмови у наданні останньої не отримував;

- позивачем не було використано 30 днів додаткової відпустки, а отже відповідач не мав права залишати без задоволення її вимогу про надання відпустки з подальшим звільненням з роботи у зв`язку з невиконанням роботодавцем вимог трудового законодавства.

Ухвалою від 25.09.2018 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та цивільну справу № 369/10587/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. Присвоєно даній справі № 369/8398/18 (т. 1, а.с. 147, 148).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.04.2019 року у задоволенні позовів ОСОБА_1 відмовлено (т. 2, а.с. 94-101).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким: позов про визнання незаконним та скасування Наказу генерального директора ТОВ «ПРОМЗІЗ» №20-к/тр/к від 13.06.2018 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу, 13.06.2018 року за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлення його на посаді та стягнення з ТОВ «ПРОМЗІЗ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково, а саме: визнати незаконним наказ генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» Гомоляко А.А. №20-к/тр/к від 13.06.2018 про звільнення ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу, 13.06.2018р., за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України; стягнути з ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» (на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.06.2018 року по 16.07.2018 року в розмірі 4 198,73 грн.; в решті вимог - закрити провадження у справі згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України; позов про визнання незаконним та скасування Наказу генерального директора ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» Гомоляко А.А. за № 64-к/тр/к від 27.07.2018 року про звільнення ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу, 27.07.2018року за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, задовольнити в повному обсязі.

Так, зокрема апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та не потребує окремої вказівки про поновлення в тексті наказу, адже особова карта позивача за типовою формою № П-2 не має записів ані про понволення його на роботі, ані про повторне його звільнення згідно з Наказом № 64-к/тр/к від 27.07.2018 року.

Крім того, на думку позивача, суд першої інстанції, встановивши нарахування та виплату позивачу заробітної плати, не взяв до уваги його доводи щодо проведення вказаних виплат не у повному обсязі.

Також, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 64-к/тр/к від 27.07.2018 року, оскільки він, маючи станом на 17.07.2018 року 15 календарних днів, правомірно звернувся до відповідача з вимогою надати йому відпустку з подальшим звільненням з роботи за власним бажанням.

При цьому, враховуючи ту обставину, що відповідач у відповідь на заяву позивача не відмовив йому у її задоволенні як з мотивів відсутності невикористаної відпустки, так і з мотивів незгоди розірвати трудовий договір за бажанням працівника згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, апелянт вважає, що зміна відповідачем підстав звільнення є протиправною (т. 2, а.с. 104-114).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10.06.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк на подання відзиву (т. 2, а.с. 127, 128).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.06.2019 року справу призначено до розгляду (т. 2, а.с. 130).

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники відповідача у судовому засіданні щодо задоволенні апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Наказу № 18-к від 01.02.2010 року ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника юридичного відділу в ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту».

Згідно з Наказом № 20-к/тр/к від 13.06.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

При цьому, як вбачається зі змісту вказаного Наказу, підставами для звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України слугували: акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці від 22.05.2018 року; наказ № 21 від 22.05.2018 року про проведення службового розслідування за фактом відсутності ОСОБА_1 ; ненадання ОСОБА_1 письмових пояснень та підтверджуючих документів щодо поважності причин невиходу на роботу згідно Листа-вимоги № 22/05-1 від 22.05.2018 року.

Разом з тим, у зв`язку з допущеною технічною помилкою при обробці даних співробітниками відділу персоналу, Наказом № 20/1-к/тр/к від 14.06.2018 року вищенаведений наказ було скасовано.

Вказаний наказ та лист за №618 щодо поновлення на роботі з вказівкою терміново з'явитися на робоче місце було надіслано позивачу засобами поштового зв`язку та отримано останнім 16.07.2018 року, про що свідчать копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Крім того, листом відповідача № 11/07-18/1 від 11.07.2018 року та Наказом № 28 від 11.07.2018 року, які були отримані позивачем 20.07.2018 року, останньому було запропоновано надати письмові пояснення причин невиходу на роботу та попереджено, що у випадку подальшого ухилення від виконання своїх обов`язків його буде звільнено.

Доказів того, що після отримання вказаного листа позивач надав відповідні пояснення та з'явився на роботу матеріали справи не містять.

У зв`язку з зазначеним, наказом Генерального директора ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» за №64-к/тр/к від 27.07.2018 року ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника юридичного відділу з 27.07.2018 року за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України на підставі доповідних записок заступника генерального директора Велішаєвої Л.Д. від 18.07.2018 року, від 23.07.2018 року, від 26.07.2018 року, а також актів про відсутність працівника на роботі від 17.07.2018 року, від 23.07.2018 року, від 26.07.2018 року.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 року по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Разом з тим, ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для визнання незаконним та скасування наказу від 13.06.2018 року, посилалась на протиправність дій відповідача при його винесенні через не відібрання від неї пояснень, а також порушення цим наказом її трудових прав.

Так, дійсно, лист-вимога № 22/05-1 від 22.05.2018 року щодо надання письмових пояснень щодо поважності невиходу на роботу був отриманий позивачем лише 03.07.2018 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи роздруківка з офіційного сайту «Укрпошта».

Водночас, матеріалами справи в їх сукупності підтверджується та обставина, що відповідач, скасувавши свій наказ про звільнення позивача з займаної посади на наступний день після його винесення , нарахував останньому заробітну плату за червень 2018 року.

Отже, твердження позивача про незаконність наказу через протиправні дії відповідача є безпідставними, адже в даному випадку порушень прав позивача не відбулося, вона була поновлена на посаді та отримувала заробітну плату.

Доводи апелянта стосовно необхідності закриття провадження у даній справі в частині позовних вимог про скасування наказу, оскільки відсутній предмет позову, колегія суддів оцінює критично, адже, як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач стверджував про протилежне та категорично заперечував щодо закриття провадження в частині скасування наказу через наведені підстави.

Щодо доводів позивача про те, що незважаючи на її звернення до відповідача з заявою про надання її відпустки з подальшим звільненням з роботи на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, останній незаконно змінив підставу звільнення, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, 17.07.2018 року позивач звернулася до відповідача з заявою, в якій просила надати їй щорічну основну відпустку з 17.07.2018 року з наступним звільненням за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України в останній день відпустки.

В той же час, згідно з довідкою про нарахування відпустки №27/07-18 від 27.07.2018 року ОСОБА_1 за період з 01.02.2010 року до 27.07.2018 року надано 218 календарних днів щорічної основної відпустки та 20 днів додаткової відпустки на дітей. За 2018 року позивачу було надано 56 календарних днів щорічної основної відпустки.

При цьому, за змістом вказаної довідки при прийнятті на роботу ОСОБА_1 до ТОВ «Проміз» у 2010 році шляхом переведення з ДП «ПРОМЗІЗ-ЦЕНТР» жодних сум компенсації за невикористані відпустки ОСОБА_1 на рахунки ТОВ «ПРОМЗІЗ» не надходило.

Отже, враховуючи те, що довідкою № 27/07-08 від 27.07.2018 року про нарахування відпустки підтверджується факт відсутності у позивача додаткової основної відпустки станом на дату її звернення до відповідача з вищевказаною заявою, доводи останньої про зворотнє, є безпідставними.

Більш того, оскільки звільнення позивача відповідно до наказу №20-к/тр/к від 13.06.2018 року не відбулося та відсутні інші обставини невиконання роботодавцем законодавства про працю, підтверджені належним чином, колегія суддів вважає, що відповідач, звільнивши позивача саме за п. 4 ст. 40 КЗпП України діяв у відповідності до положень трудового законодавства.

Натомість, посилання позивача на ту обставину, що відповідач не мав права в односторонньому порядку змінювати підставу її звільнення, колегія суддів відхиляє, адже для звільнення саме за п. 3 ст. 38 КЗпП України потрібна згода роботодавця, яка, в даному випадку, відсутня.

Зазначення у наказі № 64 тієї обставини, що періодом, у який відбулися прогули, є 04.07.2018 року - 27.07.2018 року, на чому, в свою чергу, акцентує увагу позивач в контексті того, що про наказ від 14.06.2018 року про скасування наказу про звільнення він дізнався лише 16.07.2018 року, не є підставою визнання незаконним та скасування наказу № 64, оскільки підставами, які слугували для винесення цього наказу, були прогули, які відбулися вже після 16.07.2018 року та були зафіксовані у відповідних актах від 17.07.2018 року, від 23.07.2018 року, від 26.07.2018 року.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 квітня 2019 року по цивільній справі за позовами ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 15 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська