ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/11508/18

справа 22-ц/822/620/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Литвинюк І.М., Владичана А.І.

секретар Собчук І.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 26 березня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна про визнання договору купівлі продажу недійсним, визнання права власності

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іванова С.М. про визнання договору купівлі продажу недійсним, визнання права власності.

Посилалася на те, що вона офіційно перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 до 1995 року, а фактично до 2000 року. У червні 2000 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_1 .

Зазначила, що під час її шлюбу з ОСОБА_3 було побудовано два житлових будинки за адресою: АДРЕСА_1 , з належними до них будівлями та спорудами, але свідоцтво про право власності на житлові будинки було видано на ім`я ОСОБА_3 .

Після розлучення вони поділ майна подружжя офіційно не оформляли. За усною домовленістю вони домовились, що будинок дістанеться у спадок дітям. Згодом її колишній чоловік з ОСОБА_1 стали проживати в будинку № 14 , а вона - по сусідству в будинку їх сина ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті і ознайомлення з спадковою справою у грудні 2017 року їй стало відомо, що у спадкову масу, після померлого ОСОБА_3 ввійшов тільки житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 .

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме їй стало відомо, що згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С.М. 02 червня 2000 року, за реєстровим № 4390 ОСОБА_3 без її згоди відчужив їх спільний житловий будинок в АДРЕСА_4 відповідачці ОСОБА_1

Спірний житловий будинок вибув з її володіння поза її волею, без її згоди, у зв`язку з чим порушено її права як співвласника зазначеного будинку. Ні усної, ні письмової згоди на його відчуження вона не давала, ОСОБА_3 чи інших осіб на укладення договору купівлі-продажу не уповноважувала.

Також такий правочин не був вчинений ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, оскільки на момент відчуження будинку шлюбні відносини між подружжям було припинено, сімейних відносин вони не підтримували, не вели спільного господарства та проживали окремо.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С.М. 02 червня 2000 року, за реєстровим № 4390. Визначити частки у спільній сумісній власності колишнього подружжя рівними і визнати за нею право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який складається з житлового будинку літ. А, літня кухня літ. Б, огорожа №1, загальною площею 139,30 кв.м., житловою площею 70,50 кв.м., який розташований в АДРЕСА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С.М. 02 червня 2000 року, за реєстровим №4390.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку літ. А, житловою площею 70,50 кв.м., який розташований в АДРЕСА_6 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 26 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, не звернув увагу та не врахував той факт, що ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору від 02.06.2000р. після закінчення строку позовної давності, а саме 23.10.2018р., більш ніж через 18 років.

Вказує на те, що судом першої інстанції було визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку літ. А житловою площею 70,50 кв. м, який розташований в АДРЕСА_6 . У цій частині рішення суду є незаконним, оскільки позивачем визнали право власності на частку будинку із усіма поліпшеннями, які були проведені ОСОБА_1 та її померлим чоловіком під час їхнього шлюбу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іванова С.І. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 .

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 26.03.2019р. та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 30 серпня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі до 13 листопада 1995 року.

Відповідно до свідоцтв про право власності на житловий будинок від 20 липня 1977 року та від 26 травня 1993 року житловий будинок АДРЕСА_7 належав ОСОБА_3 .

Згідно копії свідоцтва про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 одружилися ІНФОРМАЦІЯ_2

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Як вбачається з договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстровим № 4390, 02 червня 2000 року ОСОБА_3 відчужив цегляний житловий будинок АДРЕСА_4 житловою площею 70,50 кв.м. ОСОБА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю в України ( в редакції 1969 року), яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст.23 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в ред. 1969 року) майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі, яка з боку позивачки не надавалась.

Згідно ст.29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в ред. 1969 року) поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у іншого співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. На час укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_3 без письмової згоди діяла норма статті 112 ЦК УРСР, яка дублює таку ж норму.

У відповідності до п. 16 Постанови ПВСУ від 28.04.78 року №3 (яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу у 2000 році) і яка втратила силу на підставі Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» було вказано, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників.

За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України можуть пред`явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Згідно статті 48 ЦК УРСР якщо угода не відповідає вимогам закону, то є всі підстави для визнання її недійсною. Така ж норма діє і станом на день подачі позову, а саме ст. 215 ЦК України.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Частинами 1, 2 ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

При відчуженні спірного будинку на користь ОСОБА_1 поділ майна подружжя проведений не був, а тому розпорядитися майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_3 міг лише за згодою позивача.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згідно із ч.1 ст. 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 ч.1 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) у яких Верховний Суд відійшов від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, у яких Верховний Суд України дійшов висновку про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відступаючи від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у наведених вище справах, Велика Палата Верховного Суду вказала він суперечить принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток, та вважала, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Позивачем доведено, що відповідач ОСОБА_1 яка є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу будинку при його укладенні діяла недобросовісно, тобто вона знала чи не могла не знати про те, що будинок належать подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_3 не отримав згоди на продаж зазначеного будинку у позивачки ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що спірний будинок був побудований колишнім подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в період зареєстрованого шлюбу, а тому він належав подружжю на праві спільної сумісної власності.

Померлий ОСОБА_3 в червні 2000 року відчужив будинок без згоди та відома дружини ОСОБА_2 , а тому є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції звернув увагу на те, що предметом відчуження був лише житловий будинок літ.А по 3-му АДРЕСА_2 житловою площею 70,50 кв.м.

Доказів про належність колишньому подружжю господарських споруд матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції вірно не прийнято до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності з наступних підстав.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (ст.29 КпШС абз.3), але відповідно до ст.11 цього ж Кодексу, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 76 ЦК УРСР в ред. 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позивачем не був пропущений строк позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, тобто право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. В даному випадку строк позовної давності для звернення до суду розпочинається з моменту ознайомлення позивачки з спадковою справою у 2017 році після смерті ОСОБА_3 .

Зазначене спростовує доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

Безпідставними є доводи апелянта, що суд першої інстанції визнав за позивачем право власності на Ѕ частину будинка із поліпшеннями, які були здійснені ОСОБА_1 та її померлим чоловіком під час їхнього шлюбу. Жодних доказів на підтвердження того, що в будинку відбувалися певні поліпшення суду не надано.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до положеннь ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи зазначене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 5000грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу, які підтверджені договором про надання правової допомоги від 04.06.2019р., Актом приймання-передачі виконаних робіт від 15.08.2019р., квитанцією до прибуткового касового ордеру від 15.08.2019р.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 5000грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 15 серпня 2019 року.

Головуючий (підпис)

судді : (підписи)

Вірно з оригіналом :