ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 623/214/17

провадження № 22-ц/818/5307/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач : ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку в порядку спадкування, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 серпня 2019 року, постановлене у складі судді Винниченко П.П., в залі суду в м. Ізюм,

встановив :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку в порядку спадкування.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізюм Харківської області помер її батько ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . Зазначає, що вказаний житловий будинок є спільною власністю її батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Цей будинок батьки разом побудували в період зареєстрованого шлюбу та зареєстрували на ім`я відповідача. Єдиними спадкоємцями першої черги після смерті батька є позивач - донька спадкодавця та відповідач - дружина спадкодавця в рівних частках. 17.07.1999 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , у зв`язку з чим змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ». Після смерті батька позивач звернулася до Ізюмської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на що отримала 13.07.1994 відповідь за №179, в якій їй надавався строк 10 днів для звернення до суду з приводу оформлення спадщини, у зв`язку з тим, що вона не була згодна з часткою в спадщині після смерті батька. Однак до суду позивач не звернулася, тому що мала тяжке матеріальне становище. Таким чином, позивач зазначає, що фактично спадщину після смерті батька вона прийняла, тому що подала до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. На сьогоднішній день оформити спадщину в нотаріальній конторі позивач не може, оскільки не має правовстановлюючих документів на житловий будинок. У зв`язку з чим позивач просив визнати за нею право власності на ј житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування. Свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в ј частині визнати таким, що втратило дію.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує на те, що судом першої інстанції не повно з`ясовані всі обставини справи, не досліджено і не надано належної оцінки всім матеріалам справи, доказам та обставинам, суд підійшов формально до вивчення обставин справи. Зазначає обставини, які нею були викладені в позові. Вважає, що має право власності на ј житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 20 травня 1967 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб в Ізюмському відділі ЗАГС Харківської області, актовий запис №175.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 25.11.2016, актовий запис №31 (а.с.4).

Відповідно до ст. 524, 525, 526 Цивільного кодексу Української РСР (18.07.1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частни.

Статтею 527 Цивільного кодексу Української РСР(18.07.1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1).

Колегією суддів були досліджені матеріали інвентаризаційної справи № 9057 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , з яких встановлено, що згідно акту, виданого 05.11.1960 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 18.10.1960 за №13/337-а вбачається, що на ім`я ОСОБА_7 була відведена земельна ділянка, загальною площею 600 кв. м., розташована в АДРЕСА_2 .

Відповідно до договору від 15.11.1960 року, затвердженого нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за №7354, ОСОБА_7 у безстрокове користування надавалася земельна ділянка для будівництва приватного житлового будинку на праві приватної власності, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 600 кв. м.

Вже 29.11.1962 року ОСОБА_7 подала завідуючому Ізюмського міськкомгоспу заяву про завершення будівництва та направлення комісії для прийому та введення в експлуатацію спірного житлового будинку.

Технічний паспорт на спірний будинок був складений 08.12.1962 року.

Висновок про реєстрацію права власності на домоволодіння був виданий Ізюмським міським бюро технічної інвентаризації 10.12.1962 року.

Отже матеріалами справи підтверджується, що будинок був побудований до шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , який був укладений 20.05.1967 року.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно ст. 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Дійсно, право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 21.05.1969 (інвентаризаційна справа арк. 38).

Між тим, із змісту рішення виконавчого комітету Ізюмської міської Ради депутатів трудящих Харківської області № 99-ж від 02.04.1969 року про оформлення права власності на житлові будинки у зв`язку із зміною прізвища вбачається, що свідоцтво про право власності оформлено за ОСОБА_2 на спірний житловий будинок з надвірними будівлями в цілому, та видано замість договору забудови, посвідченого Ізюмською державною нотаріальною конторою 19.12.1960 року, реєстровий № 7354 - у зв`язку із зміною прізвища ОСОБА_2 .

Отже, матеріалами справи підтверджено, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_2 , як такий, що побудований нею до укладення шлюбу.

Позивач вказує, що спірний будинок був значно поліпшений та добудований її батьком ОСОБА_3 за його життя в період шлюбу з ОСОБА_2 . Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що за рахунок поліпшення та добудови, що здійснені за життя ОСОБА_3 істотно збільшилась вартість спірного нерухомого майна.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_2 - не спростовані позивачем.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, ухваленим з дотриманням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 375, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна