Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 610/2464/16-ц

провадження № 61-16332св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 27 липня 2016 року у складі судді Тімонової В. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів Кругової С. С.,Міненкової Н. О., Трішкової І. Ю.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2015 року до ОСОБА_1 звернулась відповідач ОСОБА_2 з проханням позичити їй 11 354,00 грн. Враховуючи те, що позивач добре знала відповідача, вона погодилась позичити їй зазначену суму за умови повернення її впродовж шести місяців. При фактичному одержанні вказаної суми ОСОБА_2 була надана розписка, в якій вона зобов`язалась повернути гроші в термін до листопада 2015 року. Однак в обумовлений строк відповідач борг не віддала, на її пропозиції про добровільне повернення позичених грошей відповідала відмовою, тобто порушила взяті на себе зобов`язання.

Позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу по розписці від 16 травня 2015 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 12 251,54 грн та 3% річних в сумі 199,00 грн, а всього 12 450,54 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 27 липня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 12 251,54 грн та три відсотки річних в сумі 199,00 грн, всього 12 450,54 грн.

Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 551,20 грн.

Рішення мотивоване тим, що позивач свої зобов`язання щодо надання відповідачу грошових коштів за договором позики виконала, але відповідач не повернула позивачу позику у встановлений договором строк, про що свідчить перебування оригіналу розписки на день подачі позовної заяви у позикодавця ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 27 липня 2016 року залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції скасуватиі відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 610/2464/16-ц і витребувано її з Балаклійського районного суду Харківської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

05 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції та апеляційної інстанції рішення прийняті без з`ясування всіх обставин у справі, не надана правова оцінка тексту розписки, не виявлено справжньої правової природи боргової розписки від 16 травня 2015 року, відсутня письмова форма договору позики.

Доводи інших учасників справи

У січні 2017 року ОСОБА_1 надіслала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що судом першої інстанції та апеляційної інстанції при винесенні рішень, було дотримано норми матеріального права і процесуального права, були правильно з`ясовані обставини по справі, зокрема щодо відповідності доказів фактичним обставинам по справі, було встановлено, що дійсно між сторонами були наявні договірні зобов`язання на підставі складеної розписки та відповідач не виконала свої зобов`язання і не повернула позивачу взяті в позику грошові кошти, тому судами були ухвалені правомірні та законні рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 16 травня 2015 року до ОСОБА_1 звернулась відповідач ОСОБА_2 з проханням позичити їй 11 354,00 грн. Враховуючи те, що вона добре знала відповідача, вона погодилась позичити їй зазначену суму за умови повернення її впродовж шести місяців. При фактичному одержанні вказаної суми ОСОБА_2 була надана розписка, в якій вона зобов`язалась повернути гроші в термін до листопада 2015 року.

В обумовлений строк відповідач борг не віддала, на її пропозиції про добровільне повернення позичених грошей відповіла відмовою, тобто порушила взяті на себе зобов`язання (не виконала свої зобов`язання) і не повернула позивачу зазначені грошові кошти.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнає та зазначила, що гроші в борг у ОСОБА_1 не брала. Вона працювала в магазині, що належить ОСОБА_1 , продавцем і під час проведення ревізії в магазині було виявлено нестачу на суму 11 354,00 грн. Позивач змусила написати її розписку. Винною в нестачі коштів вона себе не вважає, а тому і повертати вказану суму грошей не мала наміру.

Позивач свої зобов`язання щодо надання відповідачу грошових коштів за договором позики виконала, але відповідач не повернула позивачу позику у встановлений договором строк, про що свідчить перебування оригіналу розписки на день подачі позовної заяви у позикодавця ОСОБА_1 .

Строк користування відповідачем позикою за період з 17 листопада 2015 року по 17 червня 2016 року (час подання позову) складає 213 днів.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно розписки, складеної ОСОБА_2 від 16 травня 2015 року, вона позичила у ОСОБА_1 11 354,00 грн, які зобов`язувалась повернути до листопада 2015 року.

Відповідач не виконала свої зобов`язання і не повернула позивачу зазначені грошові кошти.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України визначено недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідач не виконала свої зобов`язання і не повернула позивачу взяті в позику грошові кошти.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Строк користування відповідачем позикою за період з 17 листопада 2015 року по 17 червня 2016 року (час подання позову) складає 213 днів.

Індекс інфляції розраховується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої та апеляційної інстанцій відповідач не надала.

Матеріали справи не містять доказів доводів відповідача щодо факту проведення ревізії, виявлення нестачі і написанням у зв`язку з цим відповідачем розписки. Факт знаходження відповідача в трудових відносинах з позивачем не виключає можливості отримання відповідачем у позивача грошових коштів у борг. Посилання відповідача на показання свідків не є належним доказом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська