Справа № 761/5138/18
Провадження № 2/761/1060/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Мальцева Д.О.

при секретарі: Фецяк Р.А.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представник відповідача-1 Юхимець В . І .

представник відповідача-2 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Свято-Покровського жіночого монастиря Київської Єпархії Української Православної Церкви в м.Києві, ОСОБА_5 про визнання недостовірною інформацію та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду з позовом до Свято-Покровського жіночого монастиря Київської Єпархії Української Православної Церкви в м.Києві (далі по тексту - відповідач 1, Монастир), ОСОБА_5 (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просила визнати недостовірною інформацію про факт спостерігання позивачем чортів з хвостами на території Свято-Покровського жіночого монастиря в м. Києві та стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 200 000, 00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач 2, ОСОБА_5 перебуває у трудових правовідносинах з Свято-Покровським жіночим монастирем Київської Єпархії Української Православної Церкви в м.Києві. 28.03.2017 священнослужитель Монастиря ОСОБА_5 надав пояснення дільничному офіцеру поліції Шевченківського управління поліції ГУ НПУ в м. Києві ОСОБА_6, в якому вказав, що позивач під час перебування на службі на території Свято-Покровського жіночого монастиря говорила йому, що по монастирю бігають чорти з хвостами. Також ОСОБА_5 відкрив вказаному офіцеру поліції таємницю сповіді, при цьому спотворив отримані від позивача відомості, а саме надав пояснення про сімейний стан позивача, стан здоров`я її та членів її родини, взаємовідносини в родині позивача, сновидіння позивача тощо.

Разом з тим, священику заборонено відкривати таємницю сповіді, навіть якщо доведеться за це заплатити життям, оскільки інформація, яка на сповіді, за жодних обставин не може виходити за рамки цієї сповіді. Таємниця сповіді регламентується внутрішніми канонічними статутами та етичними нормами релігійних інституцій. Крім того, таємниця сповіді, охороняється законом. Право на таємницю сповіді - є важливою частиною права на приватне життя. Розповсюдженням, вказаної недостовірної інформації, а також порушенням таємниці сповіді, відповідач ОСОБА_5 заподіяв шкоди діловій репутації позивача, який є заступником директора комерційного підприємства, що співпрацює з контрагентами в багатьох областях України, також було принижено честь і гідність позивача.

Неправомірними діями відповідача ОСОБА_5 було заподіяно шкоду релігійним переконанням позивача, оскільки внаслідок його неправомірних дій у позивача похитнулась довіра до служителів культу та релігійних обрядів.

Крім того, зазначена недостовірна інформація є негативною по відношенню до позивача, а відтак позивач звернувся до суду з позовом про визнання її недостовірною.

Позивач також вважає, що до порушення її прав причетний і керівництво Монастиря, оскільки ним було допущено неетичну поведінку відповідача 2 та не вжило негайно відповідних заходів реагування у відповідності до статуту релігійної організації та канонічних норм.

Також вказує, що зазначеними діями відповідачів останній заподіяно моральну шкоду, яку позивач оцінила в 200 000, 00 грн. та просила солідарно стягнути з відповідачів на свою користь.

Від відповідача 1 відзив не надходив.

Представник відповідача 2 в своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в його задоволенні повністю. Вказав, що позивачем жодним доказом не доведено, що відповідачем 2 порушено таємницю сповіді. Крім того, зазначив, що відповідно до Закону України «Про інформацію», інформація, яка була отримана на під час сповіді, не є конфіденційною. При цьому, вказав, що під час розгляду справи суд не може застосовувати канонічні статути та релігійні етичні норми релігійних інституцій, на які посилається позивач, оскільки вони у відповідності до ст. 10 ЦПК України, не є джерелом права. Також зазначає, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що відповідач 2 висловлював неправдиві чи будь-які інші судження про ділові, управлінські чи професійні якості позивача, не надала доказів на підтвердження факту заподіяння шкоди діловій репутації позивача, як не надано останньою доказів і того, що відповідачем 2 було заподіяно останній моральної шкоди. Пояснення ОСОБА_5 від 28.03.2017 вважає недостовірним та недопустимим доказом, оскільки з матеріалів справи не вбачається, як саме вказаний доказ був здобутий позивачем.

16.02.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків.

13.08.2018 ухвалою суду відкрито провадження по справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи.

04.10.2018 від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву.

04.10.2018 від представника відповідача 2 надійшло клопотання про витребування доказів.

04.10.2018 від представника відповідача 2 надійшло клопотання про виклик свідка ОСОБА_6

10.10.2018 від представника відповідача 1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

10.10.2018 ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів з Свято-Покровського жіночого монастиря Київської Єпархії Української Православної Церкви в м.Києві.

10.10.2018 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання відповідача 2 про витребування доказів з Шевченківського УП ГУ НП України у м. Києві.

10.10.2018 ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача 2 про виклик свідка ОСОБА_6

25.102018 від відповідача 1 надійшла відповідь на ухвалу суду від 10.10.2018 про витребування доказів.

09.11.2018 від представника позивача надійшла відповідь на відзив.

07.11.2018 від представника відповідача 2 надійшла заява про поновлення строку на проведення опитування позивача.

13.11.2018 від представника відповідача 2 надійшло клопотання про витребування доказів.

17.01.2019 ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача 2поновлення строку для проведення опитування позивача.

17.01.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

25.01.2019 від позивача надійшло клопотання про надання доказів.

20.05.2019 представник відповідача 2 відмовився від допиту свідка ОСОБА_6 .

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 07.09.2017 позивач звернулась до Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про те, що служитель Свято-Покровського монастиря, священник ОСОБА_5 володіє магією та вчиняє відносно неї неправомірні дії, а саме застосовує магію, яка негативно впливає на неї та членів її родини, також просила порушити кримінальну справу проти священнослужителів Свято-Покровського монастиря з приводу чаклунських дій.

Так, відповідно до Висновку ДОП Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_6. від 20.09.2017, затвердженого начальником Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві Приступою Г.Л. 22.09.2017, встановлено, що позивач неодноразово зверталась до Управління з відповідними заявами, в яких вона вказує, що священник-чаклун ОСОБА_5 бере у заявниці гроші та наводить на неї та на її родину чаклунство.

28.03.2017 був опитаний відповідач 2, який повідомив, що позивач неодноразово перебувала на службі у Монастирі. Під час обряду на службі позивач казала останньому, що по монастирю бігають хвостаті істоти, а також те, що священник їй неодноразово являвся у ночі, підкладав ігли та інше та називала чаклуном.

Також в матеріалах справи наявні письмові пояснення ОСОБА_5 від 28.03.2017, надані ДОП Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві Баришку О.О., в яких останній зазначив, що працює в Монастирі та під час проведення обряду сповіді позивач сказала йому, що по монастирю бігають чорти з хвостами та інші нісенітниці. Після чого позивач неодноразово приходила до монастиря та казала, що відповідач 2 являється до неї вночі, підкладає ігли та інше, а також саме через відповідача 2 позивач схудла, від неї пішов чоловік та захворіли діти, називала відповідача 2 чаклуном.

Так, позивач вказує, що саме в цих поясненнях відповідачем 2 було поширено відносно неї недостовірну інформацію, чим заподіяв шкоди діловій репутації позивача та принизив честь і гідність останньої, зазначена інформація є негативною по відношенню до позивача.

Так, статтею 34 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

При цьому, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи» (далі по тексту - Постанова), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до п.18 Постанови, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права

Водночас, у п.19 Постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгельса проти Сполученого Королівства повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночним судженням. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

В судовому засіданні встановлено, що інформацію, яку позивач вважає недостовірною, негативною та яку ОСОБА_5 повідомив дільничному інспектору поліції в своїх письмових поясненнях від 28.03.2017, була надана останнім саме через звернення позивача з відповідною заявою до правоохоронних органів про порушення кримінального провадження відносно відповідача 2 за неправомірні дії (застосування магії, яка негативно впливає на позивача) та під час проведенням працівниками поліції перевірки за вказаним фактом.

При цьому, позивачем до матеріалів справи на надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував ту обставину, що відповідач 2, вказуючи зазначені відомості в своїх письмових поясненнях, мав на меті поширити негативну інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Так, вказані відомості не є наслідком поширення відповідачем 2 недостовірної інформації відносно позивача, а були здобуті працівниками правоохоронних органів в процесі виконання покладених на них обов`язків відповідно до вимог чинного законодавства з метою перевірки заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення.

Також не доведено позивачем і тієї обставини, що відповідач 2 ОСОБА_5 перебуває в трудових правовідносинах з відповідачем 1 - Свято-Покровським жіночим монастирем Київської Єпархії Української Православної Церкви в м.Києві та що останній має нести відповідальність нарівні з відповідачем 2 за розповсюдження недостовірної (негативної) інформації.

Крім того, відомості, які вказав відповідач 2 в своїх письмових поясненнях від 28.03.2017, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не підлягають спростуванню, довести їх правдивість неможливо.

Позивачем доказів протилежного не надано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд зобов`язаний врахувати положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості.

З врахуванням наведеного, позивачем також не надано належних та допустимих доказів того, що діями відповідачів було завдано останній моральної шкоди, у зв`язку з чим вимога про стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

До матеріалів справи також надано довідку про те, що позивач не перебуває на обліку у в кабінеті лікаря-психіатра в Броварському консультативно-діагностичному центрі від 16.03.2018 та консультацію психоневролога/психіатра, наданої лікарем-психоневрологом/психіатром універсальної клініки «Оберіг», з якої вбачається, що позивач відвідувала вказаний медичний заклад та станом на 10.10.2017 лікарем встановлено діагноз постпсихотичний стан, парціальна ремісія.

Разом з тим, суд вказані докази до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджують та не спростовують обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову та не стосуються предмету спору.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідності до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

З врахуванням наведеного, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Виходячи з наведеного, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст. ст. 23, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», Закону України «Про статус народного депутата України», керуючись ст. 10, 11, 57-60, 64, 74, 76, 81-82, 88, 89, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223-226, 228, 232, 294, 296, 353-355 ЦПК України

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Свято-Покровського жіночого монастиря Київської Єпархії Української Православної Церкви в м.Києві, ОСОБА_5 про визнання недостовірною інформацію та стягнення моральної шкоди.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного тексту рішення - 05.06.2019

Суддя: