ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2019 року м. Одеса

справа № 519/332/16-ц

провадження № 22-ц/813/7127/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 09 квітня 2019 року у складі судді Барановської З.І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та зустрічних позовних вимог

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за кредитним договором №б/н від 03 лютого 2012 року відповідач отримав кредит у розмірі 1 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 31 грудня 2015 року має заборгованість у розмірі 16 106,37 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 1 885,72 грн.;

- заборгованість за процентами за користування кредитом - 10 227,49 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією - 2 750 грн;

- штраф (фіксована частина) - 500 грн.;

- штраф (процентна складова) - 743,16 грн.

Посилаючись на викладене, банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором від 03 лютого 2012 року (а.с.2-3).

У червні 2017 року представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із запереченнями на позов банку, в яких просила відмовити у задоволенні позову банку, та із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту (а.с.85-86,87).

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 03 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернувся до банку з приводу отримання кредитної картки «Універсальна», де ним була заповнена Анкета-Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг з кредитним лімітом 1000 грн. Будь-якого договору в письмовій формі, Умов та правил надання банківських послуг йому не надавалось. Суттєві умови договору між сторонами узгоджено не було. Вважав, що банком порушені вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Ним було отримано кредитну картку, яка була втрачена, про що ОСОБА_1 неодноразово повідомляв банк. Вважав, що банк ввів його в оману щодо реальних умов кредитування.

Банк заперечував проти задоволення зустрічного позову, посилаючись на те, що між сторонами було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Боржник отримав картку та користувався кредитними грошовими засобами, здійснював погашення заборгованості на протязі тривалого часу. Договір укладений у відповідності до норм чинного законодавства. Представник банка ставив питання про застосування строків позовної давності, з огляду на те, що договір укладений у 2012 році, а з зустрічним позовом до банку ОСОБА_1 звернувся до суду лише у 2017 році (а.с.111-119).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 09 квітня 2019 року позовна заява банку задоволена частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 1 885,72 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 10 227,49 грн., заборгованість за пенею та комісією в розмірі 2 750 грн., а всього 14 863,21грн. В іншій частині позову банку відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволені зустрічної позовної заяви представника ОСОБА_1 до банку про визнання недійсним договору споживчого кредиту відмовлено.

Задовольняючи частково позов банку, суд виходив з того, що відповідач допустив порушення зобов`язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості, яка не погашена, а тому підлягає стягненню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів, суд послався на безпідставність вимог в цій частині, з огляду на вимоги ст.549 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог (а.с.146,147-152).

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 09 квітня 2019 року, відмовити у задоволені позову банку та визнати договір між банком та ОСОБА_1 від 03 лютого 2012 року недійсним (а.с.165-167).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом під час винесення рішення не враховано, що:

-будь-який договір в письмовій формі між банком та ним ( ОСОБА_1 ) не укладався, тому відсутні докази про його укладення;

-йому ( ОСОБА_1 ) була видана лише кредитна картка, яка згодом втрачена, про що неодноразово повідомляв банк;

-під час підписання анкети-заяви йому не було надано письмові Умови та правила надання банківських послуг, чим обмежено його право як споживача на ознайомлення з правилами надання послуг банком та з реальними умовами кредитування, а надані банком Умови не містять його підпису;

-банк ввів його в оману щодо реальних умов кредитування, між сторонами не було узгоджено суттєвих умов договору;

-розрахунки заборгованості відповідача зроблені банком по неіснуючим та не погодженим сторонами умовами, тому відсутні підстави для стягнення;

-підставою зустрічного позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, які передують укладенню договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи представник банку в судове засідання не з`явився, клопотання про поважність причин неявки в суд апеляційної інстанції не подав, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у його відсутність (а.с.197).

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 03 лютого 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 1 900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації (а.с.5).

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

У заяві зазначений бажаний кредитний ліміт по платіжній картці «Універсальна» у розмірі 1 000 грн., який 23 липня 2012 року збільшений до 1 900 грн. (а.с.5, 106).

До зазначеного договору банк додав довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.6-7,8-31).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31 грудня 2015 року становить 16 106,37 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом - 1 885,72 грн.;

- заборгованість за процентами за користування кредитом - 10 227,49 грн.;

- заборгованість за пенею та комісією - 2 750 грн;

- штраф (фіксована частина) - 500 грн.;

- штраф (процентна складова) - 743,16 грн. (а.с.5).

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1049 ЦК України).

За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 03 лютого 2012 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню/комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 лютого 2012 року, посилався на Тарифи банку і Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, що розміщені на банківському сайті як невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи містять довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог (а.с.6-7,8-31).

У зазначених документах визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів прийшла до висновку, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (з лютого 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (з квітня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів у формі довідки та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгого періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 лютого 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказані обставини не вірно визначені судом першої інстанції під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку нарахованих відсотків за користування кредитом у розмірі 10 227,49 грн., заборгованості за пенею та комісією - 2 750 грн.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

У вказаній постанові Великою Палатою Верховного Суду звернута увага на те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З огляду на наведене, з відповідача на користь банку підлягає стягненню в примусовому порядку сума непогашеного тіла кредиту в розмірі 1 885,72 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо втрати кредитної картки, про що неодноразово повідомлено банк, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, наявна в матеріалах справи копія заяви ОСОБА_1 від 01 липня 2016 року про втрату картки та її заблокування, ні є належним доказом з огляду на те, що вона датована датою після подачі банком позову до суду (квітень 2016 року) та після того, як відповідачу стало відомо про наявність даної справи в суді (травень 2016 року), тому розцінюється судом як спроба ОСОБА_1 уникнути відповідальності (а.с.2,40,52,53,54,80).

Крім того, доказів відправлення банку саме заяви ОСОБА_1 від 01 липня 2016 року відсутні, оскільки в описі вкладення до цінного листа зазначено «письмо», а ні заява (а.с.81).

Доказів своєчасного звернення у встановленому порядку до банку із заявами про втрату картки відповідачем суду не надано.

З наявної в матеріалах справи виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що останній користувався кредитними коштами, зокрема здійснював покупки товарів, знімав кошти через банкомат, здійснював через термінал самообслуговування періодичні проплати на погашення заборгованості (а.с.107-110).

Щодо зустрічного позову

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; п равочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України).

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача за зустрічним позовом, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно із ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення його в оману банком при укладенні спірного договору.

Матеріали справи та встановлені судам обставини не дають підстав вважати, що дії банка при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню відповідача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману. Тобто доводи апеляційної скарги про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

При цьому, в оцінці спірних правовідносин апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно із ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Оспорюваний кредитний договір складається з кількох частин, в тому числі анкети-заяви, на якій ОСОБА_1 поставив свій підпис, і Умов та Правил, які згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, не можуть вважатися складовою кредитного договору.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди за істотними умовами, які викладені в анкеті-заяві, то такий правочин згідно з вимогами ст. 204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно зі ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним відповідно до приписів ст.526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного відповідачем договору, колегія суддів дійшла висновку, що Умови та Правила не враховуються при визначенні прав та обов`язків сторін кредитного договору, оскільки не підписані позичальником (їх умови є неукладеними), а тому не порушують його права, однак зазначені обставини не є підставами для визнання недійсним кредитного договору укладеного у формі анкети-заяви.

Крім того, відповідачем не спростовано надані банком докази видачі та користування кредитними коштами.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів дійшла до висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості, яка виникла станом на 31 грудня 2015 року у розмірі 1 885,72 грн. (тіло кредиту) є обґрунтованими.

Позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками, пенею та комісією, штрафів не ґрунтуються на законі, тому у їх задоволенні слід відмовити за необґрунтованістю.

Обґрунтованість зустрічного позову ОСОБА_1 не доведена.

Таким чином, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим оскаржене рішення підлягає зміні.

Щодо судових витрат

Ураховуючи наведене та вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги банку підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь банку пропорційно задоволеним вимогам у загальній сумі 165,36 грн. (1378 х 12 % : 100 %), з огляду на таке:

- розмір заявлених вимог - 16 106,37 грн. (100 %),

- розмір вимог, що підлягають задоволенню - 1 885,72 грн. (12 %),

- розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом - 1 378 грн.

Керуючись ст.ст.374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 09 квітня 2019 року змінити, викласти резолютивну частину рішення у новій редакції.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50 , ) заборгованість за кредитним договором від 03 лютого 2012 року в розмірі 1 885,72 грн. (одна тисяча вісімсот вісімдесят п`ять гривень сімдесят дві копійки).

У задоволені позову в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 10 227,49 грн., за пенею і комісією в розмірі 2 750 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) - 743,16 грн. відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (місце знаходження: м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50 , ) судовий збір у розмірі 165,36 грн. (сто шістдесят п`ять гривень тридцять шість копійок).

У задоволені зустрічного позову представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: