Номер провадження: 22-ц/813/3425/19
Номер справи місцевого суду: 521/4056/18
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

апелянта ОСОБА_1 , його представника - адвоката Наседкіна О.І.,

відповідача ОСОБА_2 , його представника адвоката Запорожця М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса, про визнання заповіту недійсним,

встановив:

07 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса, в якому просив суд визнати недійсним заповіт на ім`я ОСОБА_2 , складений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , спільних дітей у них не було. У дружини від попереднього шлюбу є син ОСОБА_4 , у якого є двоє дітей ОСОБА_5 , 1991 р.н., та ОСОБА_6 , 1997 р.н. За 3-4 роки до смерті ОСОБА_3 її син ОСОБА_4 переїхав працювати до Києва, а пізніше переїхав і син ОСОБА_5 . ОСОБА_7 ОСОБА_8 з сином ОСОБА_9 залишилися проживати в Одесі, періодично виїжджаючи до Києва. З цього часу родичі ОСОБА_3 (за винятком відповідача) перестали спілкуватися з нею, не цікавилися її життям, не відповідали на телефонні дзвінки, проявляли повну байдужість до неї. В подальшому дружина склала на користь онука ОСОБА_10 заповіт, оскільки з ним спілкувалась,

Позивач зазначив, що у ОСОБА_3 були проблеми зі здоров`ям, зокрема 06.06.2017 р. вона була госпіталізована з діагнозом «хронічний панкреатит», а 08.06.2017 р. їй була проведена операція. В результаті проведеної операції, у ОСОБА_3 було виявлено захворювання пухлина сліпої кишки IV ступеня. В той час відповідач перестав спілкуватися з бабусею, не відповідав на телефонні дзвінки, заблокував телефон від дзвінків.

В подальшому, під час перебування позивача у США, у його дружини виникла пухлина на ногах, після чого відмовили обидві ноги. Відчуваючи зневажливе ставлення до себе та не маючи допомоги від онука, дружина визнавала, що помилялася стосовно свого онука, та просила вибачення, що не встигла все виправити.

Разом з тим, в цей період часу, ОСОБА_3 перебувала у важкому стані, у неї прогресувало онкологічне захворювання, порушено уклад життя дружини. ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_3 померла, а відповідач та його родина не прийняли участі у її похованні. Спадкодавець разом з позивачем у рівних частках була власником квартири АДРЕСА_1 . Крім того, їй належала земельна ділянка на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області.

Вважаючи, що ОСОБА_3 уклала правочин внаслідок помилки, а її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, оскільки ОСОБА_3 не отримала від свого онука тих відносин та турботи, на яку розраховувала в момент складення заповіту, позивач просив його позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_11 надав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів того, що заповіт складено внаслідок помилки, неправильно сприймаючи обставини угоди та на ту обставину, що її волевиявлення не було вільним. У ОСОБА_1 та ОСОБА_3 була домовленість, що їх майно, що належить кожному, переходить до їх дітей. ОСОБА_3 21.01.1998 р. склала заповіт на користь сина ОСОБА_12 , а потім 27.08.2016 р.- на користь онука - відповідача ОСОБА_13

ОСОБА_3 мала твердий характер і у випадку незадоволення поведінкою відповідача могла скасувати заповіт. Після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_2 у встановлений строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом. До смерті спадкодавця ОСОБА_1 не ставив питання про його недійсність, та не вказував, що він не відповідає волі його дружини.

Представники третьої особи Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса у судове засідання не з`явилися, від нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 15.05.2018 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_14 про витребування доказів було задоволено, витребувано із Сьомої одеської державної нотаріальної контори завірену належним чином копію спадкової справи № 736/2017, відкритої після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє місце проживання якої є: АДРЕСА_2 , номер спадкової справи у Спадковому реєстрі 61367836. Також витребувано з Комунальної установи «Міська клінічна лікарня № 10 оригінал історії хвороби № 5880/723 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє місце проживання якої є: АДРЕСА_2 , яка перебувала на лікуванні в медичному закладі з 06 червня 2017 р. по 30 червня 2017 р.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного 27 серпня 2016 року ОСОБА_3 , відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року, та постановлення нового, про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець ОСОБА_3 , прізвище якої до шлюбу було ОСОБА_15 , є бабусею відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якого є ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 98).

Батько відповідача ОСОБА_12 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , його батьками є ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (т.1, а.с. 97, звор.).

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_15 уклали шлюб 18.02.1989 р., що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3 , внаслідок чого прізвище дружини змінено на « ОСОБА_18 » (т.1, а.с. 8). Спільних дітей від шлюбу не мають.

У відповідності до Свідоцтва про право власності на квартиру від 19.03.1997 р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням органу приватизації від 19.03.1997 р. № 95555, зареєстровано і записано в реєстрову книгу за № 3-9396, посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 54,3 кв.м., дійсно належить на правах спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках, державна реєстрація в ОМБТІ та РОН 19.03.1997 р. р. за № 212 пр-стор. 156 р. № 447 (т.1, а.с. 12, 85).

Відповідно до державного акту про право власності на землю серії НОМЕР_4 , ОСОБА_3 також була власником земельної ділянки площею 0,055 га, розташованої на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області, СТ «Відпочинок», ділянка № НОМЕР_5 , кадастровий номер НОМЕР_6 (т .1, а.с. 13, 88).

21.01.1998 р. ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Корольовою Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 1-137, відповідно до якого належну їй квартиру АДРЕСА_1 вона заповідала своєму сину ОСОБА_12 (т.1, а.с. 47, 94).

Однак, у зв`язку з тим, що її син, якому вона заповідала квартиру, виїхав до м. Київ і взагалі перестав її відвідувати і надавати допомогу, 03.08.2016 р. ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно онуку ОСОБА_2 (т.1, а.с. 93 звор.). Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 5783, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С.

Проте, у зв`язку з тим, що текст вказаного заповіту був складений з помилками, а саме вказано, що спадкодавець заповідає все майно, яке належить спадкодавцю на день смерті не ОСОБА_2 , а « ОСОБА_2 », що в подальшому могло бути перешкодою для прийняття спадкодавцем спадщини, через 2 неділі, а саме 27.08.2016 р. ОСОБА_3 склала новий заповіт (спірний), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С., зареєстрований в реєстрі за № 6453. Відповідно до цього заповіту ОСОБА_3 зробила розпорядження, у якому все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, включаючи банківські рахунки, і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 (т.1, а.с. 48, 94, 96, 108).

Більше ніж через рік, а саме 18.09.2017 р., у віці 74 років спадкодавець ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 (актовий запис № 919) (т.1, а.с. 10, 81).

Після її смерті з заявами про прийняття спадщини до Сьомої одеської державної нотаріальної контори 11.10.2017 р. звернувся її чоловік позивач ОСОБА_1 , заява № 1838, та 27.12.2017 р. відповідач ОСОБА_2 , заява № 2461 (т.1, а.с. 80 звор.)

У зв`язку з цим, після смерті ОСОБА_3 було зареєстровано спадкову справу № 736/2017, номер у Спадковому реєстрі 61367836 (т.1, а.с. 11, 91).

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні заповіту волевиявлення ОСОБА_3 було вільним, відповідало її волі, так як вона бажала залишити все своє майно саме єдиному онуку - відповідачу ОСОБА_2 .

Крім того, суд обгрунтовано вказав, що ст. 1254 ЦК України передбачено право заповідача у будь-який час скасувати та змінити заповіт, скласти новий заповіт, який, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Таке право було відоме ОСОБА_3 , оскільки вона скористалась цим правом, складаючи 27.08.016 року новий заповіт на онука замість пепереднього 03.08.2016 року. Разом з тим, останній заповіт, який є спірним, вона його за життя не скасовувала і не змінювала, свідомо бажаючи залишити все свої майно у спадщину саме онуку відповідачу ОСОБА_2 .

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги пов`язані з тим, що на думку позивача, спадкодавець ОСОБА_3 не отримала від свого онука тих відносин та турботи, на яку вона розраховувала в момент складення заповіту.

Проте, суд першої інстанції правильно вказав, що ці доводи є надуманими і не заслуговують на увагу, так як матеріали справи не мають доказів того, що на день складання заповіту, або пізніше до дня смерті ОСОБА_3 , остання не отримувала від свого онука допомоги, а тому бажала скасувати або змінити заповіт на його ім`я.

Такого висновку суд першої інстанції дійшов не тільки виходячи з матеріалів справи, а і внаслідок допиту в судовому засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_16 - матері ОСОБА_2 , яка пояснила, що надавала гроші для лікування ОСОБА_3 . Однак через те, що позивач ОСОБА_1 розповсюджував неправдиві відомості про їх сім`ю, вона заборонила сину ОСОБА_2 спадкодавцю і відповідачу по справі, ходити до квартири бабусі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що показання названих свідків, документи щодо історії хвороби спадкодавця ОСОБА_3 вказують на те, що ОСОБА_3 під час укладання та підписання заповіту - 27.08.2016 р. не страждала будь-яким хронічним стійким психічним захворюванням, та не перебувала у будь-якому тимчасовому стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ, при яких тимчасово не була здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, ОСОБА_15 не знаходилась на обліку в наркологічному диспансері. Її багаторазові звернення до лікарів, лікування свідчать про те, що вона була в нормальному психічному стані і постійно дбала про стан свого здоров`я.

Відповідно до Виписного епікризу з історії хвороби № 5880/723 вказано, що ОСОБА_3 перебувала на лікуванні з 06.06.2017 р. по 30.06.2017 р. з діагнозом ОСОБА_20 непрохідність. Утворення висхідної ободової кишки з інвазією Баугинієвої заслінки. Регіонарна лімфаденопатія. Новоутворення печінки, найбільш ймовірно, вторинні (т.1, а.с.16).

Зазначені обставини також підтвердив у судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , який суду пояснив, що в серпні 2016 року спадкодавець ОСОБА_3 не мала захворювань, проте мала похилий вік, її ракове захворювання розпочалось лише влітку 2017 року, що призвело до її смерті через 3 місяці після початку захворювання.

Враховуючи викладене, суд обгрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту, складеного 27 серпня 2016 року ОСОБА_3 , недійсним. При цьому суд правомірно керувався вимогами ст.ст. 1217, 1218, 1220, 1222, 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України. Також суд вказав, що ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Як односторонній правочин заповіт підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

За змістом ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК.

З огляду на викладене, та як було вказано вище, обставини, з якими закон пов`язує застосування ст. 229 ЦК не знайшли свого підтвердження, оскільки на момент вчинення правочину спадкодавець ОСОБА_3 знала про наслідки його вчинення, зміст ст. 1241, 1254, 1037 ЦК України заповідачу нотаріусом роз`яснено. Заповіт містить позначення, що його прочитано вголос та підписано власноручно ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що у відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16.08.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра