Провадження №22-ц/812/1265/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 серпня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

без участі учасників справи, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №480/1942/16 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Миколаївський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Терентьєва Геннадія Вікторовича у приміщенні цього суду 05 грудня 2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2016 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідно до договору № б/н від 16 лютого 2011 р. (далі - Договір), укладеного між Банком та ОСОБА_1 остання отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту у розмірі 800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 31 травня 2016 р. утворилась заборгованість по сплаті кредиту у загальному розмірі 11 753 грн. 85 коп., з яких: 422 грн. 24 коп. - заборгованість за кредитом, 7 395 грн. 71 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 900 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 535 грн. 90 коп., позивач просив стягнути зазначену заборгованість, а також судові витрати в розмірі 1 378 грн.

Відповідачем відзив на позовну заяву не надавався.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2016 р. позов задоволений.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 лютого 2011 р. в сумі 11 753 грн. 85 коп., яка станом на 31 травня 2016 р. складається із заборгованості: кредиту -422 грн. 24 коп., по відсоткам за користування кредитом - 7 395 грн. 71 коп., по комісії - 2 900 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 535 грн. 90 коп., позивач просив стягнути зазначену заборгованість, а також судові витрати в розмірі 1 378 грн.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2018 р. з урахуванням ухвали того ж суду про виправлення описки від 23 січня 2018 р. заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2016 р. скасовано.

Представник відповідача 11 червня 2018 р. подав відзив на позовну заяву та заяву про пропуск строку позовної давності. У відзиві представник відповідача посилається на те, що пунктом 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що по закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії). Позивачем не надано доказів стосовно строку дії картки, що була видана відповідачу, також не надано доказів на підтвердження надання йому нової картки з новим строком дії.

Крім того представник зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження надання кредиту саме в сумі 800,00 грн. В заяві підписаній позичальником відсутні будь які дані стосовно виданої суми кредиту.

Вважає безпідставним нарахування відсотків після закінчення строку дії картки так як позивачем не надано жодного доказу на підставі чого, в розрахунку заборгованості з 01 вересня 2014 р. по 01 квітня 2015 р. змінюється в односторонньому порядку відсоткова ставка, з 30% до 34.8%., а з 01 квітня 2015 р. по 31 грудня 2015 р. з 34.8% до 43.2%.

Також не надано обґрунтованого розрахунку суми заборгованості за весь період користування кредитом з вказанням періодів сплати певних коштів, залишку тіла кредиту після поступового погашення кредиту, прострочених та нарахованих відсотків, а також нарахованих штрафних санкцій.

За такого представник відповідача вважає недоведеним наявність у відповідача обов`язків цивільного характеру, а саме кредитної заборгованості та вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, а тому просить відмовити в позові в повному обсязі.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2018 р. позов задоволений частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 лютого 2011 р. в сумі 9 368,62 грн. та судовий збір - 1098,26 грн., а всього -10466 грн. 88 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач своїх обов`язків за кредитним договором щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни не виконав. Тому станом на 31 травня 2016 р. у відповідача ОСОБА_1 виникла заборгованість в розмірі 11753 грн. 85 коп., яка складається з наступного: 422,24 грн. - заборгованість за кредитом; 7395,71 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2900,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 535,90 грн. - штраф ( процентна складова).

Наданими позивачем доказами: випискою з карткового рахунку, розрахунку заборгованості доведено, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів та частково сплачувала заборгованість за договором. Також за Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено обов`язок клієнта стежити за витратами коштів в рамках платіжного ліміту, тому заперечення відповідача в частині не знання наявності та суми заборгованості являються не обґрунтованими. Згідно виписки по рахунку, видно, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Тому суд відхилив посилання представника відповідача про те, що позичальник не був ознайомлений з умовами кредитування і вважав, що є підстави для стягнення визначеної позивачем заборгованості частково, а саме - не підлягає стягненню штраф, оскільки за умови стягнення пені на відповідача буде покладена подвійна відповідальність, а також не підлягає стягненню 1 349 грн. 33 коп., які згідно довідки Миколаївської РВДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області були стягнуті з ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження надання кредиту саме в сумі 800 грн., у підписаній позичальником заяві відсутні будь-які дані стосовно виданої суми кредиту. Також відсутні докази строку дії картки, підстав збільшення процентної ставки. Нарахування процентів після закінчення строку дії картки є безпідставним, не відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2018 р. у справі № 564/2199/15, від 04 липня 2018 р. у справі № 727/2318/16, від 28 березня 2018 р. у справі № 44/9519/12. Суду не наданий позивачем обґрунтований розрахунок суми заборгованості за весь період користування кредитом, без чого неможливо довести момент порушення прав банку, суму заборгованості. У справі відсутні докази, що відповідачу при укладанні договору позивачем були надані саме ті Умови та правила надання банківських послуг, на підставі яких позовна заява, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а тому не можуть вважатися частиною укладеного сторонами договору. Також у скарзі наведені положення закону, що регулюють позовну давність.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

При цьому колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутність учасників справи.

Так, в силу ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Подані представником позивача заява про розгляд справи без участі представника Банку, клопотання представника відповідача адвоката Михайленка О.В. про відкладення розгляду справи, витяг з реєстру поштових відправлень за результатами пошуку за трек-номером щодо вручення судової повістки ОСОБА_1 свідчать про те, що усі учасники справи належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України повідомлені про час та місце судового засідання.

Колегія суддів відхилила як безпідставне клопотання адвоката Михайленка О.В. про відкладення розгляду справи через перебування останнього у відпустці, оскільки не надано належних доказів щодо відпустки представника відповідача, а також щодо поважності причин неявки ОСОБА_1 та неможливості направлення до суду іншого представника.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в повній мірі таким вимогам закону не відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачем доведений факт укладення сторонами кредитного договору на умовах, викладених в позовній заяві, а також розмір заборгованості, визначений позивачем, відповідає цим умовам.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Суд в порушення вказаних процесуальних норм не вжив заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо укладання кредитного договору, узгодження його умов, отримання кредитних коштів відповідачем, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, чи підтверджується такий розрахунок випискою по рахунку, яка містить операції по рахунку клієнта, не роз`яснив позивачеві наслідки невчинення процесуальних дій.

Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладені вимоги закону, обставини справи, з метою виконання вимог цивільного законодавства, неповного встановлення судом першої інстанції обставин справи, колегія суддів приходить до висновку про можливість дослідження наданого позивачем до суду апеляційної інстанції та направлених для ознайомлення представникові відповідача доказів: підписаної ОСОБА_1 довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та відомостей щодо отримання відповідачем кредитної картки з комплексу програмного забезпечення.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 16 лютого 2011 р. ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які надавались йому у письмовому вигляді, складають договір про надання банківських послуг (а.с. 6).

Також 16 лютого 2011 р. ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (далі - Довідка), згідно якою сторони домовились про такі умови кредитування: порядок повернення заборгованості (щомісячно до 25 числа місяця, що є наступним за звітним); процентну ставку (2,5% на місяць), підстави та розмір відповідальності боржника (пеня та штрафи).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 16 лютого 2011 р. процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16 лютого 2011 р., посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умовам та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин суд першої інстанції помилково вважав, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг є складовою укладеного сторонами кредитного договору та визначають його суттєві умови і колегія суддів погоджується з доводами про таке в апеляційній скарзі.

Між тим, хоча анкета-заява позичальника від 16 лютого 2011 р. не містить умов кредитування, такі умови викладені у підписаній ОСОБА_1 в той же день довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначені умови повернення кредиту, розмір процентів за користування кредитними коштами, підстави та види відповідальності позичальника у вигляді пені та штрафів.

Таким чином, ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», пройшовши ідентифікацію клієнта уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтвердила своїм підписом, в межах умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання декількох документів) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг - кредитування, та виконання умов договору.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданої позивачем виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 , яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, витягу з програмного комплексу, інформації Банку після укладання договору про надання банківських послуг, відповідач отримала у Банку кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії 04/14, за допомогою якої використовувала кредитні кошти, надані позивачем.

Таким чином, Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 16 лютого 2011 р. відповідачу кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 (а.с. 85-89), відповідач систематично використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила виплати обов`язкових за умовами договору платежів.

Так, в останнє використання коштів відбулося 27 березня 2013 р., а погашення заборгованості - 25 вересня 2013 р.

Звертаючись з позовом, Банк наполягав на тому, що у відповідача утворилась заборгованість станом на 31 травня 2016 р. в загальному розмірі 11 753 грн. 856 коп., з яких заборгованість за кредитом - 422 грн. 24 коп., за процентами за користування кредитом - 7 395 грн. 71 коп., пеня - 2 900 грн. коп. та штрафи: 500 грн. (фіксована частина), 535 грн. 90 коп. (процентна складова).

На підставі наявних у справі доказів, зокрема, відомостей з виписки по особовому рахунку відповідача, розрахунку заборгованості, колегія суддів дійшла висновку, що правильним є висновок суду про те, що відповідач порушила умови укладеного кредитного договору.

Заборгованість за кредитом згідно розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача становить 422 грн. 24 коп. Доказів іншого суду не надано.

Щодо висновку суду про стягнення розрахованих позивачем процентів за користування кредитом, а також вимог щодо стягнення неустойки, колегія суддів вважає наступне.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц).

Суд, задовольняючи позовні вимоги про стягнення нарахованих позивачем процентів та пені, не взяв до уваги вказані положення закону та правовий висновок, не врахував, що згідно наданих позивачем відомостей останній день строку дії виданої відповідачу кредитної картки - 30 квітня 2014 р., а тому відсутні підстави для стягнення процентів та пені, штрафів, нарахованих після цієї дати.

За такого позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом та неустойки лише в межах строку дії кредитної картки - по 30 квітня 2014 р.

Згідно наданого позивачем розрахунку, який не спростований відповідачем і підтверджений випискою по рахунку, на 30 квітня 2014 р. заборгованість відповідача за договором становила: за кредитом - 422 грн. 24 коп., за процентами - 82 грн. 40 коп., за пенею - 400 грн.

Представником відповідача подана заява в суді першої інстанції про застосування позовної давності (а.с.158).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Так, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи викладені положення закону щодо спеціальної позовної давності та заяву про застосування позовної давності, не підлягає стягнення пеня, нарахована станом на 30 квітня 2014 р. через пропуск строку позовної давності.

За такого з відповідача на користь позивача підлягала стягненню заборгованість у загальному розмірі 504 грн. 64 коп. (за кредитом - 422 грн. 24 коп., за процентами - 82 грн. 40 коп.).

Однак, вирішуючи спір, колегія суддів враховує, що після постановлення Миколаївським районним судом Миколаївської області заочного рішення від 25 листопада 2016 р. ОСОБА_1 сплачено в погашення заборгованості за договором від 16 лютого 2011 р. 1 349 грн. 33 коп., що підтверджується довідкою Миколаївського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 21 листопада 2018 р. (а.с. 213) щодо проведення стягнення за виконавчим провадженням № 54767158 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 480/1942/16-ц, виданого 03 березня 2017 р. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 13131,85 грн.

Таким чином, сплачена відповідачем сума перевищує розмір заборгованості, яка підлягала стягненню, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

З урахуванням викладеного рішення суду, яке постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права відповідно до вимог п. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у позові.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасовано та в позові відмовлено відсутні підстави для розподілу судових витрат, а саме для стягнення судового збору на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05 грудня 2018 року скасувати, постановити нове судове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 13 серпня 2019 року