КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року місто Київ.

Справа 753/17720/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1571/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Рубан С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року ( у складі судді Сирбул О.Ф., інформація про дату складення повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № б/н від 15 серпня 2010 року, який укладений між ПАТ КБ "ПРИВАТ БАНК" та ОСОБА_1

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15 вересня 2017 року позивач отримав позовну заяву, подану ПАТ КБ "ПРИВАТ БАНК" до Дарницького районного суду м. Києва, про стягнення з нього заборгованості за неналежне виконання умов кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року.

Позивач вважає, що договір № б/н від 15 серпня 2010 року є таким, що не відповідає вимогам закону щодо змісту договорів споживчого кредиту, та не може вважатись кредитним договором укладеним у письмовій формі, що відповідно до вимог закону робить його нікчемним та таким, що підлягає визнанню недійсним. Посилався на порушення ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що судом не досліджено обставини наведені в позовній заяві, зокрема, що договір від 15.08.2010 року є таким, що не відповідає вимогам щодо змісту договорів споживчого кредиту, та не може вважатися як кредитний договір укладений в письмовій формі, що відповідно до вимог закону робить його нікчемним, та таким, що підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі №342/180/17-ц у правовідносинах про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 18 лютого 2011 року у розмірі 5 071,87 грн - проценти за користування кредитними коштами та 16 059,00 грн - пеня за порушення умов кредитного договору, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2019 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним та зобов`язання вчинити дії, -поновлено. Призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 265 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

Згідно позовної заяви від 15 вересня 2017 року, поданої ПАТ КБ "ПРИВАТ БАНК" до Дарницького районного суду м. Києва, про стягнення з заборгованості з ОСОБА_1 , між сторонами 15 серпня 2010 року було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого позивач отримав кредит у сумі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладено на банківському сайті, складає між ним та відповідачем договір, що підтверджується підписом позивача у заяві.

При укладанні вказаного договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог не надано до суду кредитного договору № б/н від 15 серпня 2010 року, який є предметом спору у вказаній справі.

Позивач не звертався до суду із клопотанням про витребування доказів у разі неможливості їх надати самостійно та/або із клопотанням про забезпечення позову, в порядку ст. 84 та ст. 116 ЦПК України відповідно, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визнати недійсним кредитний договір № б/н від 15 серпня 2010 року, який укладений між ПАТ КБ "ПРИВАТ БАНК" та ОСОБА_1 , оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів існування вказаного договору.

Однак колегія суддів, не погоджується з таким висновком суду, так як він спростовується матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в позовній заяві просив суд зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» надати оригінал кредитного договору №б/н від 15.08.2010 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 для огляду та розрахунок заборгованості за цим договором.

Суд першої інстанції вказане клопотання не вирішив.

Аналогічне клопотання було заявлено в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті само особи.

Апеляційним судом встановлено, що станом на серпень 2019 року була розглянута справа за позовом КБ "Приват Банк" про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за договором, який позивач просив визнати не дійсним в тому числі і через порушення Закону України "Про захист прав споживачів"

Факт існування кредитного договору, який позивач просив визнати недійсним встановлено та підтверджено постановою Київського апеляційного суду від 27 червня 2019 року, відповідно до якої в задоволенні позову банку відмовлено, судом встановлено, що 15 серпня 2010року ОСОБА_1 підписав анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват-БАНКУ, в якій зазначав що просить надати йому платіжну картку кредитка "Універсальна". та погодився, що заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами а також тарифами становить договір про надання банківських послуг. Крім того, ОСОБА_1 підтвердив що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

За таких обставин, апеляційний суд прийшов до висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів, для вирішення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Під час вирішення справи Великою Палатою Верховного Суду справи, до вирішення якої було зупинено провадження в даній справі, Верховний суд виходив з наступного.

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, , які не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) зобов`язано кредитодавця перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні зобов`язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо сукупної вартості кредиту тощо визначені Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 Постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз`яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

З огляду на зазначене, апеляційний суд встановив, що кредитний договір № б/н від 15 серпня 2010 року, який укладений між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_1 не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" щодо змісту договорів споживчого кредиту, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на те, що в разі визнання недійсним правочину, відповідно до ст. 216 ЦК України кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення з ухваленням нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права, не повне встановлення обставин, які мали значення для її вирішення, не відповідність висновків суду встановленим обставинам.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення районного суду необхідно скасувати, задовольнивши вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору.

Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, від сплати якого був звільнений позивач на підставі Закону.

При подачі позову судовий збір підлягав сплаті в сумі 704 грн. 80 коп., відповідно за апеляційну скаргу судовий збір складає 1057 грн. 20 коп. Загальна сума недоотриманого державою судового збору 1762 грн. підлягає стягненню з відповідача, пропорційно до задоволених вимог.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 , 389ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення. яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір б/н від 15 серпня 2010 року укладений між ПАТ КБ "Приват Банк" та ОСОБА_1 .

Стягнути з ПАТ КБ "Приватбанк"( 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна перемоги 50, ) судовий збір в дохід держави в сумі 1762 грн. на розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду 0024, одержувач УК у Солом`янському районі м. Києва/22030101, банк-одержувач Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, , код класифікації доходів бюджету :22030101.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді