КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 22-ц/824/8389/2019 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Радзівіл А.Г.

Унікальний №361/6190/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2019 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання незаконною та скасування постанови заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Територіального управління юстиції у місті Києві від 10 березня 2018 року у виконавчому провадженні №51713312,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання незаконною та скасування постанови заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Територіального управління юстиції у місті Києві від 10 березня 2018 року у виконавчому провадженні №51713312.

Просила визнати незаконною та скасувати постанову заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 10 березня 2018 року у виконавчому провадженні №51713312.

В обґрунтування скарги посилалась на те, що на виконанні у Печерському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі - Печерський РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві) перебуває виконавче провадження №52966416 з примусового виконання виконавчого листа Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2013 року в справі №361/4307/13-ц про визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні баби ОСОБА_1 та діда ОСОБА_3 з їх неповнолітнім онуком ОСОБА_2 .

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року, було задоволено подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 , обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до повного виконання зобов`язань згідно із виконавчим листом Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2013 року в справі №361/4307/13-ц.

Зазначена ухвала надіслана до Державної прикордонної служби України для виконання.

Згідно з відповіддю Державної прикордонної служби України від 06 серпня 2018 року, на лист ОСОБА_1 щодо виконання ухвали суду щодо обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон України дізналась, що на Підставі Постанови Заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ від 1ё0.03.2018 р. обмеження було скасовано. якою тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 з України було скасовано.

Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №52966416 вона с виявила відсутність зазначеної постанови, та необізнаність державного виконавця Диких О.О. про її існування.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , 26 квітня 2019 року, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи,порушення норм процесуального та матеріального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постанови нову про задоволення скарги.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалось на те, що під час винесення оскаржуваної постанови заступником начальника Печерського РВ ДВС міста Києві ГТУЮ у місті Києві Менчиць Н.Є. не було доведено правомірності скасування обмеження застосованого на підставі рішення суду та перевищено межі службових повноважень.

Відмовляючи у прийнятті в якості належного доказу наявну у стягувача копію оскаржуваної постанови, суд першої інстанції посилався на те, що апелянтом не було надано оригіналу.

Разом з тим, в ході розгляду справи та в оскаржуваній ухвалі суду було встановлено багаторазові спроби стягувача отримати оскаржувану постанову, однак дані обставини не були враховані судом.

Апелянт не мала будь-яких правових можливостей за для пред`явлення суду оригіналу оскаржуваного документу та/або належним чином завіреної його копії, оскільки остання на її адресу виконавчою службою не направлялась.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не було застосовано положення ч.6 ст.95 ЦПК України та не витребувано оригіналу письмового доказу.

Будь-яких сумнівів щодо відповідності наданої стягувачем копії оригіналу оскаржуваного документу, судом першої інстанції не заявлялось.

Досліджені судом першої інстанції матеріали виконавчого провадження містять багато чисельні акти державного виконавця щодо ухилення боржника від виконання судового рішення, направлення йому вимог та накладення на нього штрафів.

В судовому засіданні апелянт підтримала апеляційну скаргу, просила ії задовольнити.

Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 адвокат Бойко М.М. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, апелянта та представника заінтересованої особи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2017 р. було обмежно у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 до повного виконання зобов'язань за виконавчим листом Броварського міськрайнного суду від 06.12.2013 р. по справі № 361/4307/13-ц

Згідно з листом Державної Прикордонної служби України від 30.07.2018 р. № 1843/В-10161 заявника було повідомлено проте, що на підставі постанови заступника начальника Печерського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві Менчинець Н.Є від 10.03.2018 р. було скасовано тимчасове обмеження на право виїзду ОСОБА_2 за межі України.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції зазначив, що скаржником не подано суду належного доказу, а саме постанови заступника начальника Печерського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві Менчинець Н.Є від 10.03.2018 р., про скасування тимчасове обмеження на право виїзду ОСОБА_2 за межі України. Крім того суд першої інстанції зробив висновок щодо правомірності зняття обмежень у праві виїзду боржника ОСОБА_2 у зв'язку з повідомленням стягувачем ОСОБА_1 про виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає. що рішення суду повністю відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Колегія суддів встановила, що під час судового розгляду в суді першої інстанції за клопотанням сторони було витребувано у Печерському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Державному територіальному управлінні юстиції у м. Києві, копії матеріалів виконавчого провадження за № 51713312.

При огляді матеріалів виконавчого провадження суд першої інстанції встановив, що оскаржувана постанова в матеріалах виконавчого провадження відсутня.

Копію постанови яка оскаржується було отримано апелянтом разом з листом від Державної прикордонної служби України лише 24.09.2018 року.

Апелянт вчиняла певні дії самостійно, щодо отримання належну корпію постанови що оскаржується від виконавчої служби, але не змогла ії отримати.

В апеляційній інстанції апелянт підтвердила що клопотання про витребування зазначеної постанови від заступника начальника Печерського районного ВДВС ГТУЮ у м. Києві Менчинець Н .Є. або від Державної Прикордонної служби під час судового розгляду в суді першої інстанції, вона не заявляла.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що без наявності відповідного тексту постанови неможливо встановити законність/незаконність: прийняття, оскільки скаржнику невідомі: правові підстави, обґрунтування, наявність у відповідної особи повноважень на його прийняття, причини прийняття такого рішення, а також докази, які доводять необхідність його прийняття.

Крім того судом першої інстанції встановлено, що в судовому засіданні у справі № 361/6190/18, яке відбулося 11.01.2019 року, скаржник повідомила суду, що на передодні винесення оскаржуваної постанови вона написала заяву Печерському районному відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві, в якій повідомила, що ОСОБА_2 рішення суду виконує та надає її онука для спілкування.

Зазначена обставина підтверджується листом начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 05.03.2018 №2745/3, адресованого Державній прикордонній службі України ().

Судом першої інстанції встановлено, що постанова заступника начальника Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 10 березня 2018 у виконавчому провадженні №51713312 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України була прийнята у зв`язку із виконанням ОСОБА_2 судового рішення, що було визнано скаржником в суді першої інстанції.

Оскільки відповідно до п. 5 розділу 13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови, передбачено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі належного виконання особою зобов`язань, то дії щодо зняття обмежень у праві виїзду є правомірними.

Згідно із ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 16.07.2015 у справі Мамчур проти України (заява №10383/09) відзначено, обов`язок національних органів влади вживати заходів щодо сприяння спілкуванню того з батьків, хто не є опікуном, з дитиною не є безумовним (див. рішення у зазначеній справі Хокканен, п. 58). Негайне встановлення спілкування може виявитися неможливим, а тому можуть знадобитись попередні та поступові заходи. Більше того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюватимуться обставинами кожної справи та зрештою визначатимуться з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції(рішення у справі Йохансен проти Норвегії ).

Згідно зі ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 83ЦПК України закріплено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Процесуальний закон визначає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, а тому апеляційну скаргу належіть залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді О.В. Борисова

В.М. Ратнікова