Справа № 463/4217/17 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/1941/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_3, її представника ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

в серпні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 61367.00 грн. майнової шкоди, завданої залиттям квартири та 5000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування позову покликались на те, що є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться в напівпідвальному приміщенні. Відповідач ОСОБА_3 , є власником квартири №НОМЕР_1 того ж будинку, яка знаходиться поверхом вище (1 поверх ). 15.01.2017 року сталося залиття квартири позивачів, причиною залиття є недбале користування мешканцями квартири сантехнічними приладами, що підтверджується актом ЛКП №507 від 16.01.2017 року. Внаслідок залиття квартири позивачам завдано майнову та моральну шкоду, яку відповідач в добровільному порядку відшкодувати відмовляється.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 61 367 (шістдесят одна тисяча триста шістдесят сім) грн. 00 коп. матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, по 30 683 (тридцять тисяч шістсот вісімдесят три) грн. 50 (п`ятдесят) коп. на кожного з позивачів.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по 500 (п`ятсот) грн. 00 коп. моральної шкоди на кожного з позивачів.

В задоволенні решти позовних вимог -відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по 1 100 (одна тисяча сто) грн. 00 коп. на кожного з позивачів витрат, здійснених позивачами на проведення експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по 320 (триста двадцять) грн. 00 коп. на кожного з позивачів витрат, здійснених позивачами на оплату судового збору за вимогу майнового характеру.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по 128 (сто двадцять вісім) грн. 00 коп. на кожного з позивачів витрат, здійснених позивачами на оплату судового збору за вимогу немайнового характеру. Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, покликається на те, що вона не була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, оскільки судової повістки з Личаківського районного суду м. Львова вона не отримувала, а відтак не змогла подати відзив і докази на заперечення позову. Покликається на те, що в акті обстеження зазначено, що причиною залиття є халатне ставлення до сантехнічних приладів, однак стан сантехнічних приладів не залежить від того,чи проживає вона у квартирі. Не погоджується з актом комісії, оскільки такий складено за відсутності огляду її квартири, а відтак обставини, що зазначені в акті обстеження, не могли оцінюватись судом першої інстанції, як належні та допустимі докази у справі. Крім того, зазначає, що висновок експерта №07/02-18я від 15.02.2018 року складений на підставі акту обстеження і відображає його зміст. Зазначає те, що крім спірного акту обстеження, експертом здійснено огляд фотографій, у висновку описані наявні на час огляду пошкодження, однак огляд проведено 15.01.2017 року, а висновок експерта складено 16.02.2018 року, тобто через рік і один місяць після залиття. Апелянт зазначає, що акт обстеження викликає у неї сумнів, оскільки він складений лише працівниками ЛКП, які є зацікавленими особами, тому що в день, коли сталося залиття квартири позивачів, ЛКП виконувались роботи із розморожування водогону, що призвело до залиття квартири позивачів. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 її представника ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою не спростовано доводів позивачів про залиття їх квартири з вини відповідачки, її твердження про те, що залиття сталося не з її вини, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.

В той же час, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , по 1/2 частки кожен, і як вбачається з долученої до матеріалів справи копії технічного паспорту, квартира знаходиться в напівпідвальному приміщенні.

Власником квартири №НОМЕР_1 цього ж будинку, яка розташована поверхом вище (1 поверх ) і розміщена над квартирою позивачів, є ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З акту комісії ЛКП «№507» від 16.01.2017 року вбачається, що при обстеженні квартири АДРЕСА_1 виявлено свіжі сліди залиття квартири АДРЕСА_5 . Причиною залиття квартири №НОМЕР_2 є халатне відношення власників квартири №НОМЕР_1 до сантехнічних приладів.

У відповідності до висновку експерта №07/02-18я від 15.02.2018 року, складеного за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, при візуальному огляді квартири АДРЕСА_1 було виявлено наявність слідів залиття в приміщеннях кухні, житлової кімнати та коридору, вартість відновлювального ремонту, який необхідно здійснити для ліквідації наслідків залиття квартири АДРЕСА_1 становить 61367,00 грн. У висновку експерт посилається на акт, складений працівниками ЛКП №507, з якого вбачається, що причиною залиття є халатне відношення власників квартири №НОМЕР_1 до сантехнічних приладів, оскільки останні тривалий час там не проживають.

У висновку експерта також зазначено, що при вивченні наданих на дослідження документів та співставленні з результатами візуального огляду, а саме, характеру і форми наявних слідів залиття встановлено, що залиття квартири №НОМЕР_2 відбулося через міжповерхове перекриття з квартири №НОМЕР_1 цього ж будинку.

Матеріалами справи встановлено, що власником квартири АДРЕСА_7 є ОСОБА_3

Такий висновок експерта відповідачкою не спростовано належними та допустимими доказами, а її твердження про те, що залиття квартири сталося не з її вини, є голослівними, такими, що спростовуються матеріалами справи.

Факт залиття квартири позивачів з квартири відповідачки та характер заподіяних внаслідок залиття ушкоджень (залиті стіни, стеля, меблі, двері) підтверджується долученими до матеріалів справи фотографіями від 15.01.2017 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачами доведено розмір майнової шкоди, завданої їм залиттям квартири, співвласниками якої вони є, така встановлена експертним шляхом, розмір завданої шкоди відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідачкою не спростована належними та допустимими доказами її вина у залитті квартири АДРЕСА_1 , яке, як встановлено судом першої інстанції, сталося через міжповерхове перекриття з квартирою №НОМЕР_1 цього ж будинку, власником якої є відповідачка.

Відповідачка не надала суду доказів на спростування зазначеного в акті ЛКП №507 від 16.01.2017 року висновку комісії про те, що причиною залиття є халатне відношення до сантехнічних приладів, супереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сантехнічні прилади у квартирі АДРЕСА_1 в момент залиття знаходилися у справному стані, а відтак не могли призвести до залиття квартири позивачів.

В суді апеляційної інстанції і відповідачка, і її представник стверджували про те, що залиття квартири позивачів сталося через розморожування працівниками ЛКП водогінної труби, яка проходить по стіні квартири позивачів, однак пояснити, яким чином сталося залиття стелі квартири позивачів, ні відповідачка, ні її представник пояснити не змогли.

А відтак, встановивши вину відповідачки у залитті квартири позивачів, суд першої інстанції підставно стягнув з відповідачки майнову шкоду, заподіяну залиттям квартири, розмір якої встановлено експертним шляхом, що становить 61367,00 грн.

Твердження апелянта про те, що в цей день, коли сталося залиття квартири позивачів, працівниками ЛКП №507 проводилися роботи із розморожування водогону, не підтверджено належними доказами.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням відповідачки був допитаний свідок ОСОБА_5 , який на прохання ОСОБА_3 в день залиття квартири позивачів оглядав підвальне приміщення, і зробив висновк про те, що працівниками ЛКП №507 в цей день розморожувалися водяні труби, про що свідчили сліди кіптяви на стіні.

На думку колегії суддів, твердження свідка про те, що водяні труби розморожувалися саме в день залиття квартири позивачів, є лише його припущенням, наявність слідів кіптяви на стіні біля водяних труб в підвальному приміщенні не є беззаперечним доказом того, що розморожування водяних труб проводилося саме в день, коли сталося залиття квартир и позивачів.

Враховуючи те, що обов`язок доказування відсутності вини у завданні майнової школи покладено на завдавача шкоди, а ОСОБА_3 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів відсутності її вини у завданні позивачам шкоди внаслідок залиття їх квартири, суд першої інстанції за наявності висновку експерта, яким визначено розмір майнової шкоди, дійшов до вірного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачів 61367.00 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, по 30683.50 грн. на кожного з позивачів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, з врахуванням ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, ст. 1167 ЦК України, роз`яснень п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» №6 від 01.11.1996 року, п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року, прийшов до вірного висновку про часткове задоволення вимог позивачівпро стягнення моральної шкоди, оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи те, що залиття квартири позивачівпризвело до пошкодження належного їммайна, що потягло моральні переживання, порушення звичного способу життя, яке завдало переживань, враховуючи незручності в користуванні квартирою,необхідність проведення ремонту та залучення коштів для відновлення стану квартири, внаслідок чого позивачі відчувалинервозність, переживання.

Суд першої інстанції при визначенні розміру компенсації моральної шкоди,вірно врахував характер і тривалість переживань позивачів у зв`язку із залиттям квартири, вірно виходив із принципів розумності та справедливості та прийшов до обґрунтованого висновку, що позовна вимогапро відшкодування моральної шкоди підлягаєдо часткового задоволення в сумі по 500.00 грн. на кожного з позивачів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 12.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.