КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року місто Київ.

Справа 756/15211/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9638/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Рубан С.М.

секретар судового засідання Миронюк І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року (ухвалене в складі судді Андрейчука Т.В. повний текст судового рішення складено 15 травня 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Завод «Маяк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ

20 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ПАТ " Завод Маяк ", яке було перейменоване в акціонерне товариство " Завод Маяк " про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 29 березня 1989 року вона працювала на різних посадах в АТ " Завод Маяк ". 09 серпня 2018 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважала незаконним та зазначила, що 26 липня 2018 року вона звернулася з заявою про надання їй невикористаної відпустки за період з 30 липня 2018 року по 21 вересня 2018 року. Проте роботодавцем було протиправно відмовлено їй у наданні відпустки.Відтак ОСОБА_1 стверджувала, що АТ " Завод Маяк " незаконно звільнило її 09 серпня 2018 року.Також позивач зазначила, що при звільненні їй не було виплачено заробітну плату за період з 01 січня 2018 року по 09 серпня 2018 року у сумі 30851,71 грн. З цих підстав ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 10360,00 грн. , нараховану і не виплачену заробітну плату та інші платежі у сумі 30851,71 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Завод «Маяк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітної плати задоволено частково.

Стягнуто з акціонерного товариства "Завод "Маяк" (місцезнаходження: м. Київ, пр-т Степана Бандери, 8; ідентифікаційний код в ЄДРПОУ - 14307423) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) невиплачену заробітну плату в сумі 21421 (двадцять одна тисяча чотириста двадцять одна) гривня 64 (шістдесят чотири) копійки.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з акціонерного товариства "Завод "Маяк" (місцезнаходження: м. Київ, пр-т Степана Бандери, 8; ідентифікаційний код в ЄДРПОУ - 14307423) судовий збір у сумі 1762 (тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 (нуль) копійок в дохід держави.

Не погодившись з таким рішенням суду 04 червня 2019 року позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права (ч. 4 ст 82 ЦПК України), неправильно застосовано норми матеріального права, і не взято до уваги обставини та доводи позивача.

Зазначає, що відповідач позбавив позивача права отримати відпустку до її звільнення, чим порушив ст. 3 ЗУ "Про відпустки".

Суд не надав належної оцінки тому, що до закінчення строку попередження про майбутнє звільнення позивач подала заяву про надання їй відпустки, а відповідач не надавши відпустку звільнив її 09 серпня 2018 року, що на думку позивача є підставою для поновлення її на роботі.

Також скарга містить доводи про безпідставне не задоволення вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 30 851 грн. 71 коп. з посиланням на ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

02 липня 2019 року до апеляційного суду надійшов відзив від АТ «Завод Маяк» в якому відповідач просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Зазначає, що твердження скаржника про те, що заборгованість АТ «Завод Маяк» перед ОСОБА_1 складає 30 851,71 не відповідає дійсності та не підтверджене жодним належним та допустимим доказом. Фактичний розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становить 21 421 грн. 64 к., що підтверджується довідкою від 16.01.2019 №22/104 та розрахунковим листком за серпень 2018 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник доводи скарги підтримали.

Представник відповідача проти задоволення скарги заперечувала.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового договору до закінчення строку його чинності, за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.

Зокрема п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо.

Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Судом з`ясовано, що 29 березня 1989 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду інженера в бюро охорони навколишнього середовища АТ "Завод "Маяк". 11 січня 2013 року позивач була переведена на посаду інженера з охорони навколишнього середовища відділу головного метролога АТ "Завод "Маяк" (а. с. 37-45).

18 травня 2018 року головою правління - генеральним директором АТ "Завод "Маяк" видано наказ №78 про зміну організаційної структури та скорочення штату працівників АТ "Завод "Маяк". Цим наказом затверджено нову організаційну структуру та штатний розпис АТ "Завод "Маяк" (а. с. 117, 118, 119-199).

Зміну штатного розпису здійснено за рахунок ліквідації певних посад, зокрема було ліквідовано посаду інженера з охорони навколишнього середовища відділу головного метролога АТ "Завод "Маяк", яку обіймала ОСОБА_1 (а. с. 144).

У зв`язку з скороченням штату працівників АТ "Завод "Маяк" ОСОБА_1 01 червня 2018 року була попереджена про наступне вивільнення (а. с. 95, 116).

У подальшому наказом голови правління - генерального директора АТ "Завод "Маяк" від 09 серпня 2018 року №289к ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 49).

У своєму позові ОСОБА_1 не оскаржувала процедуру її вивільнення, проте зазначила, що 26 липня 2018 року вона звернулася до голови-правління - генерального директора АТ "Завод "Маяк" з заявою про надання їй невикористаної відпустки за період з 30 липня 2018 року по 21 вересня 2018 року (а. с. 89). Заяву такого ж змісту позивач подала роботодавцеві 27 липня 2018 року (а. с. 90).

Порядок та умови надання щорічних відпусток визначені ст. 10 Закону України " Про відпустки " право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Також, частинами 4 та 5 статті 79 КЗпП України визначено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Згідно з положеннями ст. 3 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Перед вивільненням ОСОБА_1 просила роботодавця надати їй невикористану відпустку за період з 30 липня 2018 року по 21 вересня 2018 року, датою її звільнення повинен був бути останній день її відпустки .

Однак усупереч положенням ст. 3 Закону України "Про відпустки" АТ "Завод "Маяк" було звільнено ОСОБА_1 09 серпня 2018 року.

Враховуючи, що роботодавець не надав позивачу право використати відпустку, суд встановив, що звільнення відбулося з порушенням прав позивача.

Також суд встановив, що з позовом про поновлення на роботі позивач звернулась з порушенням місячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, а тому відмовив в задоволенні цих вимог через пропуск строку звернення до суду.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги, з приводу не вірного застосування ст. 233 КЗпП України, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків порушує законні права та інтереси сторін і суперечить принципу (правової визначеності) права на справедливий суд, що закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (п. 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» заява № 32053/13 ).

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.

У п. 4 постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 судам роз`яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач була обізнана про звільнення починаючи з 09 серпня 2018 року (а. с. 49, 87-88), про що свідчить її підпис на наказі про звільнення, проте до суду звернулась лише 20 листопада 2018 року, не навівши суду жодних переконливих доводів наявності в неї об`єктивних причин , які перешкоджали звернутись до суду у визначені законом строки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як позивач пропустила строк звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі більш як на два місяці, та не довела, що в неї існували об`єктивні перешкоди для звернення до суду в передбачений законом місячний строк.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги в частині звільнення позивача з порушенням її права на відпустку, колегія суддів не приймає з огляду на те, що в цій частині позовних вимог, позивачу було відмовлено з інших підстав.

Крім того, судом встановлено, що на даний час відновлення права позивача на відпустку відбулося, шляхом нарахування останній грошової компенсації за невикористану відпустку. Зміна дати звільнення, жодним чином не впливає на обставини скорочення позивача та дотримання відповідачем норм трудового законодавства, пов`язаних зі звільненням на цій підставі.

Щодо вимог позивача про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Ст. 2 Закону України "Про оплату праці" визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

За нормами ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

У ч. 3 ст. 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці").

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року у справі №760/18557/15-ц).

Позивач зазначила, в апеляційній скарзі та в позовних вимогах, що при звільненні їй не було виплачено заробітну плату за період з 01 січня 2018 року по 09 серпня 2018 року у сумі 30851,71 грн.

Однак, згідно довідки № 22/104 від 16.01.2019 (а.с. 71) не виплачена заробітна плата становить 21421 грн. 64к.

ПеріодСума до виплати
Лютий 20182814,55
Березень 20181679,51
Квітень 20182456,44
Травень 20181792,06
Червень 20182436,77
Липень 20182589,80
Серпень 20187650,92
всього21 420,05

Усупереч наведеним законодавчим приписам АТ " Завод Маяк " не у повному обсязі виплатило ОСОБА_1 заробітну плату. Сума заборгованості відповідача з заробітної плати, а також компенсації за невикористану відпустку становить 21421,64 грн., що підтверджується вищенаведеною довідкою та розрахунковим листком за серпень 2018 року.

В апеляційній скарзі позивач не наводить жодного свого розрахунку, відповідно до якого розмір заборгованості становить 30851 грн. 64 коп.

Отже зважаючи на викладені обставини апеляційний суд вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що з АТ " Завод Маяк " на користь ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 21421,64 грн.

Доводи позивача про те, що відповідач має також сплатити середній заробіток за затримку розрахунку на законність рішення не впливає, з огляду на те, що відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просила суд стягнути нараховану та не виплачену заробітну плату та інші платежі. Прохальна частина позовної заяви не містить вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час затримки розрахунку і заборгованість з заробітної плати та іншим сумам, належним до виплати звільненим працівникам в тому числі і компенсація за не використану відпустку не є тотожними поняттями, а тому суд першої інстанції вірно роз`яснив позивачу її право на звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення по дату фактичного розрахунку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки зроблені місцевим судом. При цьому, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача, які наведені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, та перевіривши доводи апеляційної скарги суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, оцінив надані докази, не допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду .

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. При подачі апеляційної скарги позивачем не сплачувався судовий збір на підставі п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді