ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/906/19Головуючий по 1 інстанції
Справа №693/783/19 Категорія: 304090000 Пічкур С. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" (далі АТ "КБ "ПриватБанк", банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору № б/н від 22.06.2011 року.

Відповідачка отримала кредит в розмірі 4 800 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідачка своєчасно кредит не погасила, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 11.06.2019 року становила 127 861 грн. 22 коп., яку банк просив стягнути із відповідачки.

Вказана сума заборгованості складається із: 5473,14 грн. заборгованість за кредитом та 122388,08 грн. заборгованість за процентами за користуванням кредитом з 22.06.2011 р. по 31.05.2018 р.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2019 року позов задоволено в частині стягнення тіла кредиту на суму 5473,14 грн., а частині стягнення процентів відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд керувався правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17) та виходив з того, що позивач не надав підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику умови та правила банківських послуг. Зважаючи на відсутність у анкеті-заяві домовленості Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті АТ "КБ "ПриватБанк" та які не містять підпису відповідачки, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлено до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому суд дійшов висновку, що сторони не узгодили у письмовому вигляді проценти за користування кредитом та міру відповідальності позичальника за порушення умов договору і задовольнив позов лише в частині стягнення тіла кредиту.

Рішення оскаржено банком в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з рішенням суду в частині відмовлених вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом. Апелянт вважає рішення в оскаржуваній частині незаконним, необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

АТ "КБ "ПриватБанк" в апеляційній скарзі зазначає, що відсутність підпису позичальника на умовах та правилах не свідчить про неукладення договору кредиту.

Додатково до скарги долучено довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка особисто підписана позичальником. Вказана довідка, на думку банку, підтверджує узгодження між сторонами усіх істотних умов договору.

Апелянт посилається на законодавчу заборону видавати безпроцентні кредити банківськими установами. Встановивши, що банк надав клієнту кредит, суд безпідставно відмовив у стягненні відсотків за користування цим кредитом. Просить врахувати, що у довідці про умови кредитування, яку підписала відповідачка, сторони дійшли згоди щодо відсоткової ставки, пені та штрафів. Тому висновки, що містяться в постанові Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа №342/180/17), не можуть бути застосовані в даному випадку.

На підставі викладеного, апелянт просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати, ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог банку. Судові витрати апелянт просить стягнути з відповідачки.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Зі змісту апеляційної скарги та її прохальної частини вбачається, що рішення в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 червня 2011 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої позичальник виявила бажання про отримання платіжної картки «кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом 1000 грн., розмір процентної ставки в анкеті-заяві не зазначено (а.с. 7).

Крім того, надано витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, які не містять підпису позичальника (а.с. 8-32).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що позивачем не доведено укладення кредитних правовідносин та наявність підстав для стягнення процентів відповідно до вимог позивача, оскільки позивач обґрунтовував розмір процентів умовами та правилами надання банківських послуг у Приватбанку, які відповідачем не підписувались.

Наявність підстав для стягнення складових повної вартості кредиту, зокрема заборгованості за процентами за користування кредитом, позивач обґрунтовує умовами публічного договору, до яких приєдналась відповідачка, зокрема, тими, що викладені в «Умовах та правилах надання банківських послу» та «Тарифах Банку».

АТ "КБ "ПриватБанк" вказувало у позові, що банк нараховує заявлені до стягнення проценти відповідно до Тарифів та Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Також банк посилався на п. 1.1.3.2.3. Умов та правил, обґрунтовуючи правомірність зміни розміру відсоткової ставки за кредитом.

Тобто, визначальним для позивача є те, що «Умови та правила надання банківських послу» та «Тарифи Банку» є невід`ємними частинами кредитного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов узгоджені з відповідачкою при підписанні анкети-заяви. Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, що містяться в матеріалах справи, не є належними доказами, не підтверджують розмір заявлених банком сум, а тому не беруться до уваги судом.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Такі висновки відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

За таких міркувань, суд першої інстанції, оцінивши усі докази, надані позивачем, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст. 634 ЦК України.

Переглядаючи справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, виходячи з наданих позивачем доказів, неможливо перевірити правильність нарахування банком заявлених у розрахунку сум заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

При цьому, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про те, що між сторонами був укладений договір приєднання на тих умовах, що заявляє позивач, зокрема, і щодо нарахування та розміру процентів за користування кредитом, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права з посиланням на останні правові висновки Верховного Суду, тому правомірно задовольнив позов лише в частині стягнення тіла кредиту, відмовивши в задоволенні решти позовних вимог.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

При цьому суд враховує, що, згідно із положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

І суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

В даному випадку позивач не довів наявність підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів за користування коштами банку саме в тих розміру та порядку, що заявлені у позові. А виходячи із диспозитивності цивільно-процесуального судочинства суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути проценти за користування в іншому розмірі та на іншій правовій підставі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник подав до суду нові докази, які не були надані суду першої інстанції. Зокрема, апеляційному суду надано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 22.06.2011, а також виписку з банківського рахунку.

За вимогами ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Надаючи в суд апеляційної інстанції нові докази на підтвердження своїх вимог, заявник не обґрунтував причини неможливості їх подання до суду першої інстанції. За таких обставин, колегія суддів не може визнати, що докази не були подані в місцевий суд за виняткових обставин, які не залежали від волі заявника.

Тому докази, додані до апеляційної скарги і які не були надані в суд першої інстанції, не беруться до уваги апеляційним судом.

За таких обставин, переглядаючи справу за наявними в ній доказами, колегія суддів дійшла висновку про те, що апелянт не спростував висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині, не навів достатні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 31 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :