ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/6580/15-ц

провадження №22ц/822/566/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Одинака О.О., Владичана А.І.

секретар Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Морозової Оксани Володимирівни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 19 березня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної допомоги (позики) (головуючий у суді першої інстанції - суддя Федіна А.В.)

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ТзОВ «Букофрут» та ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики №10 від 05 листопада 2012 року, №4 від 30 жовтня 2012 року, №14 від 24 грудня 2012 року з урахування пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних, а також судового збору в сумі 6090 грн.

Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівців від 06 вересня 2016 року замінено первісного відповідача ТзОВ «Букофрут» на належного відповідача - ТзОВ «Дьолер Буковина», який є правонаступником первісного відповідача.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 30 жовтня 2012 року між ним та ТзОВ «Букофрут» було укладено договір фінансової безпроцентної допомоги №4 відповідно до умов якого він надав ТзОВ «Букофрут» грошові кошти в сумі 200000 грн з умовою повернення вказаної суми на протязі 12 місяців, тобто строком до 30 жовтня 2013 року.

05 листопада 2012 року між вказаними сторонами було укладено договір фінансової безпроцентної допомоги №10 відповідно до якого позивач передав ТзОВ «Букофрут» грошові кошти в сумі 355000 грн. строком до 05 листопада 2013 року, а також 24 грудня 2012 року сторони уклали договір фінансової безпроцентної допомоги №14 відповідно до умов якого ТзОВ «Букофрут» отримало від позивача грошові кошти в сумі 200000 грн. з умовою їх повернення до 24 грудня 2013 року. Вважає, що вказані договори за своєю правовою природою є договорами позики.

02 вересня 2013 року між сторонами були укладені додаткові угоди до вказаних договорів в яких передбачені умови відповідальності сторін у разі порушення взятих на себе зобов`язань.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вказаними договорами, між позивачем та ОСОБА_2 30 жовтня 2012 року, 05 листопада 2012 року та 24 грудня 2012 року були укладені договори поруки відповідно до яких ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок нести відповідальність перед позивачем за неналежне виконання ТзОВ «Букофрут» своїх зобов`язань за вказаними вище договорами.

Відповідачі борг не повернули. На підставі вище викладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з ТзОВ «Букофрут» та ОСОБА_2 заборгованість: за договором позики № 4 від 30 жовтня 2012 року в розмірі 159777 грн.04 коп., яка складається із суми заборгованості в розмірі 25 000 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 1 563,69 грн., грошових коштів з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 15 825 грн., штрафу у розмірі 100 000 грн. та пені у розмірі 17388 грн. 35 коп.; за договором позики № 10 від 5 листопада 2012 року в розмірі 1 025400 грн. 48 коп., яка складається із суми заборгованості в розмірі 355 000 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 22029 грн. 45 коп., грошових коштів з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 224 715 грн., штраф у розмірі 177 500 грн., пені у розмірі 246156 грн. 03коп.; за договором позики № 14 від 24 грудня 2012 року 571994 грн. 51 коп., яка складається із суми заборгованості в розмірі 200 000 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 11605 грн. 47 коп., грошових коштів з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 125 200 грн., штрафу у розмірі 100 000 грн. пені в розмірі 135189 грн. 04 коп., а також судові витрати по справі в розмірі 6090 грн.

На вказану позовну заяву відповідачем ТзОВ «Дьолер Буковина» подано заперечення в яких позов не визнав, оскільки вважає, що зобов`язання боржника за вказаними вище договорами припинені, оскільки 23 жовтня 2013 року на підставі заяви про прощення боргу ОСОБА_1 відмовився від права вимоги за договорами про фінансову допомогу, у зв`язку з чим сума заборгованості була віднесена до прибутку підприємства та з неї сплачено відповідний податок.

Вказаний спір вирішувався судами трьох інстанцій. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 06 вересня 2016 року позов задоволено повністю. Стягнуто солідарно з ТОВ «Дьолер Буковина» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 30 жовтня 2012 року № 4 суму боргу у розмірі 25 тис. грн., 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 1 563 грн 69 коп., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 15 825 грн, штраф у розмірі 100 тис. грн., пеню у розмірі 17 388 грн. 35 коп., що в загальній сумі становить 159 777 грн. 04 коп.; за договором позики від 5 листопада 2012 року № 10 суму боргу у розмірі 355 тис. грн., 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 22 029 грн. 45 коп., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 224 715 грн, штраф у розмірі 177 500 грн., пеню у розмірі 246 156 грн. 03 коп., що в загальній сумі становить 1 025 400 грн. 48 коп.; за договором позики від 24 грудня 2012 року № 14 суму боргу у розмірі 200 тис. грн., 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 11 605 грн. 47 коп., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 125 200 грн., штраф у розмірі 100 тис. грн., пеню у розмірі 135 189 грн. 04 коп., що в загальній сумі становить 571 994 грн. 51 коп., вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТзОВ «Дельор Буковина» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення штрафів за договором позики від 30 жовтня 2012 року № 4 у розмірі 100 тис. грн.; за договором позики від 5 листопада 2012 року № 10 у розмірі 177 500 грн.; за договором позики від 24 грудня 2012 року № 14 у розмірі 100 тис. грн. скасовано, та у задоволенні цих позовних вимог відмовлено; рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 6 вересня 2016 року в частині стягнення солідарно з ТОВ «Дьолер Буковина», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договорами позики від 30 жовтня 2012 року № 4, від 5 листопада 2012 року № 10, від 24 грудня 2012 року № 14 в частині визначення загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню за кожним договором, змінено - визначено загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню солідарно з ТОВ «Дьолер Буковина», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики від 30 жовтня 2012 року № 4 у розмірі 59 777 грн. 04 коп.; за договором позики від 5 листопада 2012 року № 10 у розмірі 847 900 грн. 48 коп.; за договором позики від 24 грудня 2012 року № 14 у розмірі 471 994 грн. 51 коп.; вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017р. рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 6 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівців від 19 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ТзОВ «Дьолер Буковина», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної допомоги (позики) задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ТзОВ «Дьолер Буковина» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики №4 від 30 жовтня 2012 року в сумі 59777,04 грн.; за договором позики №10 від 05 листопада 2012 року в розмірі 847900, 48 грн.; за договором позики №14 від 24 грудня 2012 року в сумі 471994,51 грн. У стягненні штрафів відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із того, що позичальник належним чином своїх зобов`язань за договором не виконав, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя на користь позикодавця, та стягнення неустойки у виді штрафу в розмірі 377 500 гривень одночасно із пенею є порушенням вимог ст. 61 Конституції України, ч. 3 ст. 509 ЦК України, .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ТзОВ «Дьолер Буковина» просить рішення районного суду скасувати, та ухвалите нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_3 в інтересах ТзОВ «Дьолер Буковина» у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції не виконав вказівок суду касаційної інстанції, відповідно до ст. 417 ЦПК України, та не встановив всі обставини справи. Зокрема не дав оцінку тому, що ОСОБА_1 фактично не спростував факту підписання ним заяви про прощення боргу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами

Судом першої інстанції встановлено, що 30 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Букофрут» було укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №4, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 200 000 гривень із кінцевим терміном повернення до 30 жовтня 2013 року.

В подальшому, 05 листопада 2012 року між вказаними сторонами було укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №10, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 355 000 гривень із кінцевим терміном повернення до 05 листопада 2013 року.

24 грудня 2012 року між тими ж сторонами укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №14, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 200 000 гривень із кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2013 року.

Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера №134 від 01 листопада 2012 року, №139 від 05 листопада 2012 року та №146 від 26 грудня 2012 року вказані кошти були отримані відповідачем позичальником.

02 вересня 2013 року між сторонами були укладені додаткові угоди №1 до вказаних договорів, якими встановлено відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобов`язань у виді штрафу у розмірі 50% від суми вказаної в п.2 Договору, обов`язку сплатити пеню за весь час прострочення виконання зобов`язання, інфляційні та три проценти річних.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем до позовної заяви, позичальник не виконав своїх договірних зобов`язань, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість у загальному розмірі 1 757 172 грн. 03 коп., яка складається із суми заборгованості за кожним із вказаних договорів, 3 % річних від прострочених сум заборгованості, інфляційних втрат, штрафу та пені.

В запереченнях проти позову ТзОВ «Дьолер Буковина» посилається на те, що вважає зобов`язання припиненим, посилаючись на заяву про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року, яку помилково замість ОСОБА_1 підписав ОСОБА_4 , а тому вважає, що зобов`язання є припиненими.

В матеріалах справи міститься заява датована 23 жовтня 2013 року відповідно до якої ОСОБА_1 відмовляється від свого права вимоги щодо повернення позик у розмірі 580000 грн. за договорами про надання фінансової допомоги №4 від 30 жовтня 2012 року, №10 від 05 листопада 2012 року, №14 від 24 грудня 2012 року та заявляє, що борг прощено у повному обсязі та він не підлягає поверненню.

Згідно висновку експерта №657, 696-к від 29 квітня 2016 року, підпис після слів «З повагою» над пунктирною лінією і словами « ОСОБА_1 » в заяві про прощення боргу від 23.10.2013 року - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідно до висновку експерта №19654 від 14 січня 2019 року, підпис від імені ОСОБА_1 в заяві про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року, складений від імені ОСОБА_1 в рядку « ОСОБА_1 » виконаний не ОСОБА_1 , цей підпис виконаний ОСОБА_4 .

Таким чином, за наслідками розгляду справи беззаперечно встановлено, що заяву про прощення боргу від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_1 не підписував.

Відповідно до висновку експертного почеркознавчого дослідження №6805/6806 від 29 липня 2016 року у заяві про прощення боргу від імені ОСОБА_4 номер платника податків НОМЕР_1 ТОВ «БУКОФРУТ» у розмірі 580000 грн. від 23.10.2013 року виконаний не ОСОБА_4 , цей підпис виконаний ОСОБА_1 .

Допитати ОСОБА_4 з приводу вказаних обставин не представилось можливості, оскільки останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією відповідного актового запису про смерть.

Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_1 вказав, що не мав наміру прощати борг за вказаними вище договорами.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, зокрема висновки почеркознавчих експертиз, покази позивача допитаного в якості свідка, суд зробив висновок, що факт прощення позивачем боргу 23 жовтня 2013 року не доведений належними та допустимими доказами, а тому не прийняв до уваги заяву про прощення боргу від 23 жовтня 2013 як підставу припинення зобов`язань за договорами №4 від 30 жовтня 2012 року, №10 від 05 листопада 2012 року, №14 від 24 грудня 2012 року, у зв`язку з чим позичальник має нести встановлену законом відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань.

Встановлено, що 30 жовтня, 5 листопада та 24 грудня 2012 року було укладено договори поруки, за якими ОСОБА_2 зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання усіх зобов`язань ТОВ «Букофрут» (правонаступник ТзОВ «Дьолер Буковина») за договорами №4 від 30 жовтня 2012 року, №10 від 05 листопада 2012 року, №14 від 24 грудня 2012 року.

Позичальник належним чином своїх зобов`язань за договором не виконав. Суд першої інстанції зробив висновок, що заборгованість за договором позики №4 від 30.10.2012 року в сумі 59777,04грн.; за договором позики №10 від 05.11.2012 року в розмірі 847900,48грн.; за договором позики №14 від 24.12.2012 року в сумі 471994,51грн. підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя на користь позикодавця. Такий висновок суду є помилковим.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 605 ЦК України, зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, за змістом ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов`язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).

Пеня й штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання одного й того самого грошового зобов`язання суперечить ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення та загальним засадам цивільного законодавства.

Оскільки стягнення неустойки у виді штрафу в розмірі 377 500 гривень одночасно із пенею є порушенням вимог ст. 61 Конституції України, ч. 3 ст. 509 ЦК України, суд першої інстанції в задоволенні позову в частині вимог про стягнення штрафів за договором позики № 4 від 30 жовтня 2012 року в розмірі 100 000 гривень; за договором позики № 10 від 5 листопада 2012 року в розмірі 177500 гривень; за договором позики № 14 від 24 грудня 2012 року в розмірі 100 000 гривень відмовив. Апеляційна скарга не містить доводів, щодо непогодження з рішенням суду в частині відмови у стягненні штрафів.

Однак, колегія суддів не погоджується із сумою заборгованості, визначеної судом першої інстанції, що підлягає стягненню.

З розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи вбачається, що сума боргу за договором позики № 4 від 30 жовтня 2012 року становить 159777, 04грн. яка складається із суми заборгованості в розмірі 25 000 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 1 563,69грн., інфляційних в розмірі 15825грн., штрафу в розмірі 100000 грн. та пені у розмірі 17388,35грн.;

за договором позики № 10 від 5 листопада 2012 року сума боргу становить 1025400,48грн., яка складається із суми заборгованості в розмірі 355000грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 22029,45грн., інфляційних у розмірі 224715грн., штраф у розмірі 177500грн., пені у розмірі 246156,03грн.;

за договором позики № 14 від 24 грудня 2012 року сума боргу становить 571994,51грн., яка складається із суми заборгованості в розмірі 200000грн., 3% річних в розмірі 11605,47грн., інфляційних 125200грн., штрафу у розмірі 100000грн. пені в розмірі 135189,04грн.

Стягуючи заборгованість, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.ст.550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи, що договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №4, від 30 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Букофрут» був укладено із кінцевим терміном повернення до 30 жовтня 2013 року, підстав для стягненні пені нарахованої позивачем з 30.10.2013р. після спливу договору не вбачається. Договір №10 укладений 05 листопада 2012 року між вказаними сторонами із кінцевим терміном повернення до 05 листопада 2013 року, отже, пеня нарахована позивачем з 05.11.2013р. не підлягає стягненню. Договір №14 укладений 24 грудня 2012 року між тими ж сторонами із кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2013 року, отже, підстав для стягнення пені, нарахованої позивачем з 24.12.2013р. після спливу строку договору немає.

Враховуючи зазначене, слід стягнути :

за договором позики № 4 від 30 жовтня 2012 року заборгованість в сумі 42388,69грн. яка складається із суми боргу за договором в розмірі 25000грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 1563,69грн., інфляційних в розмірі 15825грн.;

за договором позики № 10 від 5 листопада 2012 року слід стягнути заборгованість в сумі 601744,45грн., яка складається із суми боргу 355000грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 22029,45грн., інфляційних у розмірі 224715грн.;

за договором позики № 14 від 24 грудня 2012 року слід стягнути заборгованість в сумі 336805,47грн., яка складається із суми заборгованості в розмірі 200000грн., 3% річних в розмірі 11605,47грн., інфляційних 125200грн.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на наступні положення закону.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктами 6.1. договорів поруки останні набрали чинності з моменту їх підписання сторонами та діють до повного виконання всіх зобов`язань за договором.

Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного виконання всіх зобов`язань за основним договором не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя.

Встановлено, що позивач звернувся з позовом до боржника та поручителя в грудні 2015 року, тобто з пропуском строків передбачених законом. Доказів на підтвердження того, що позивач звертався із письмовою вимогою до поручителя у строк, передбачений ст.559 ЦК України не представлено.

Строк, передбачений ч.4 статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

За таких обставин, порука є припиненою і у позові до поручителя слід відмовити.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з поручителя ОСОБА_2 боргу за договорами позики скасувати, в позові ОСОБА_1 в цій частині відмовити. А також відмовити позивачу у стягненні пені за договорами позики. Рішення суду першої інстанції в частині визначення загальної суми боргу змінити та стягнути з ТзОВ «Дьолер Буковина» на користь ОСОБА_1 борг за договором позики №4 від 30.10.2012р. в сумі 42388,69грн., за договором позики №10 від 05.11.2012р. в сумі 601744,45грн., за договором позики №14 від 24.12.2012р. в сумі 336805,47грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, п.1, п.4 ч.1 ст.376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівців від 19 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 боргу за договорами позики №10 від 05.11.2012р., №4 від 30.10.2012р., №14 від 24.12.2012р. скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами №10 від 05.11.2012р., №4 від 30.10.2012р., №14 від 24.12.2012р. відмовити.

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина», про стягнення боргу за пенею за договорами позики №10 від 05.11.2012р., №4 від 30.10.2012р., №14 від 24.12.2012р. відмовити.

Рішення суду в частині визначення загальної суми боргу змінити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» на користь ОСОБА_1 борг за договором позики №4 від 30.10.2012р. в сумі 42388,69грн., борг за договором позики №10 від 05.11.2012р. в сумі 601744,45грн., борг за договором позики №14 від 24.12.2012р. в сумі 336805,47грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови - 19 серпня 2019 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Вірно з оригіналом :