Єдиний унікальний номер 229/4180/19 Номер провадження 22-ц/804/2964/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Соломахи Л.І.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомленням учасників справи (у письмовому провадженні) у приміщенні суду у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 229/4180/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку, з апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 вересня 2019 року (суддя першої інстанції Гонтар А.Л.), -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця»), який мотивований тим, що з 10 лютого 2014 року вона працювала комірником будівельно-монтажної дільниці № 3 Державного підприємства «Донецька залізниця», яке наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 1/02 від 31 серпня 2016 року було реорганізовано шляхом злиття у Виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Державного підприємства «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З 28 квітня 2017 року вона була звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП на підставі наказу № 40/ос від 28 квітня 2017 року.

На день звільнення нарахована, але не виплачена позивачу сума заробітної плати за період з 01 лютого 2017 року по 28 квітня 2017 року та грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у загальній сумі 9 229 грн. 22 коп. що підтверджується відповідними розрахунками по заробітній платі, які додані нею до позовної заяви.

У позові просила стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у зазначеному розмірі.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 19 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь позивача заборгованість по заробітній платі після утримання обов`язкових податків та зборів у розмірі 11 772 грн. 38 коп. Вирішено питання про стягнення судового збору.

В частині стягнення заробітної плати за квітень 2017 року у сумі 6583 грн. 13 коп. рішення допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ «Укрзалізниця» в апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 вересня 2019 року в частині стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 11 772 грн. 38 коп. судового збору у сумі 1921 грн. та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що у зв`язку з відсутністю первинних документів у виробничому підрозділі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції підтвердити інформацію щодо фактичного виконання ОСОБА_1 робіт та здійснити їй нарахування заробітної плати неможливо.

Позивач безпідставно заявляє вимогу про стягнення заборгованості за лютий 1 452 грн. 32 коп. так як вся нарахована заробітна плата за зазначений період сплачена у повному обсязі на підставі платіжних відомостей № 777 та № 996 за лютий 2017 року.

За першу половину березня 2017 року позивачу нарахований аванс у сумі 1 358 грн. 23 коп., який вона отримала в касі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі платіжної відомості № 1 за березень 2017 року. Інша заборгованість і заробітної плати перед позивачем за період березень-квітень 2017 року у відповідача відсутня. Нарахування заробітної плати за інші період на здійснювалося через відсутність первинних документів. Суд першої інстанції помилково визначив суму боргу на підставі розрахунків заробітної плати за лютий-квітень 2017 року врахувавши лише виплату авансу за березень 2017 року у сумі 1358 грн. 23 коп. (в рішенні зазначено аванс за лютий 2017 року) та не врахував виплату заробітної плати в сумі 2 664 грн. 32 коп. (платіжні відомості № 777 та № 996 за лютий 2017 року). Визначаючи заборгованість із заробітної плати в сумі 11 772 грн. 38 коп., суд першої інстанції не зазначив, що з цієї суми мають бути утримані відповідачем податки та інші обов`язкові платежі.

Крім того, відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що надані позивачем розрахунки заробітної плати не є належними доказами, оскільки вони виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьку. Вважає, що позивачем не доведено право на отримання заробітної плати за спірний період. Суд помилково не застосував до вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати положення та висновки, викладені в Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Також зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права стягнув з відповідача судовий збір у розмірі 1921 грн., в той час як мав виходити з суми судового збору 768 грн. 40 коп.

Просить скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, здійснити перерозподіл судових витрат за підсумками розгляду апеляційної скарги.

Позивачем ОСОБА_1 надано письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просила рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 вересня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вважає судове рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції враховані всі фактичні обставини справи, вірно застосовані норми процесуального та матеріального права, в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам в їх сукупності.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених ст. 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Матеріалами справи встановлено, що позов ОСОБА_1 подано до суду у липні 2019 року.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у місячному розмірі 1921 гривня.

Визначена позивачем у позові ціна позову складає 9 229 грн. 22 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи, оскільки ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство «Українська залізниця» (скорочене найменування - АТ «Укрзалізниця»).

Відповідно до ст. 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, закріплено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 ст. 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

З записів у трудовій книжці позивача ОСОБА_1 вбачається, що з 10 лютого 2014 року ОСОБА_1 працювала комірником будівельно-монтажної дільниці № 3 Державного підприємства «Донецька залізниця», яке наказом ПАТ «Укрзалізниця» № 1/02 від 31 серпня 2016 року було реорганізовано шляхом злиття у Виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії Державного підприємства «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», з якої позивача звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП на підставі наказу № 40/ос від 28 квітня 2017 року (а.с. 9-11).

На підставі Закону України від 23 лютого 2014 року № 4442-4, постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200, Державне підприємство «Донецька залізниця» 08 липня 2016 року реорганізовано шляхом злиття у Регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в акціонерне товариство «Українська залізниця» (скорочене найменування АТ «Укрзалізниця»).

Таким чином, після реорганізації АТ «Укрзалізниця» з позивачем ОСОБА_1 трудові відносини були продовжені.

Згідно з наказом (розпорядженням) № 40/ос від 28 квітня 2017 року про припинення трудового договору ОСОБА_1 28 квітня 2017 року звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з зазначенням компенсації за 31 день відпустки (а.с. 8).

Відповідно до наказу № 236/ДНД від 17.03.2017 року начальника дирекції про встановлення простою у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурних підрозділів, викликаних перекриттям усіх залізничних колій, що ведуться до лінії розмежування з непідконтрольній українській владі території встановлено початок простою з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничих підрозділів дирекції. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи (а.с. 59).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з лютого 2017 року по квітень 2017 року у сумі 13 130 грн. 61 коп., а з урахуванням виплати авансу за лютий 2017 року - 11 772 грн. 38 коп., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог в цій частині.

Такий висновок суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, виходячи з обставин справи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги відповідач не оспорює і той факт, що при звільненні позивача розрахунок з нею не проведено, нарахування заробітної плати за другу половину березня - квітень 2017 року не здійснювалося через відсутність первинних документів.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у відповідача до 28 квітня 2017 року, звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

З розрахунків заробітної плати ОСОБА_1 видно, що їй нарахований аванс за лютий 2017 року у розмірі 1 212 грн. 00 коп., заробітна плата (до виплати) за лютий 2017 року у розмірі 1 452 грн. 32 коп., до оподаткування - 3 350 грн. 57 коп.; за березень 2017 року - 2 542 грн. 12 коп. (до виплати), до оподаткування - 3 196 грн. 91 коп.; за квітень 2017 року - 5 234 грн. 78 коп. (до виплати), до утримання відповідних податків та зборів - 6 583 гр. 13 коп. (а.с. 12-14).

Відповідно платіжної відомості № 777 ОСОБА_1 перераховано аванс за лютий 2017 року у розмірі 1 212 грн. 00 коп. (а.с. 30).

Відповідно платіжної відомості № 996 ОСОБА_1 перераховано заробітну плату за лютий 2017 року у розмірі 1 452 грн. 32 коп. (а.с. 32).

З огляду на зазначене, заборгованість по заробітній платі за лютий 2017 року у відповідача перед позивачем ОСОБА_1 відсутня.

Розрахунки заборгованості заробітної плати надані позивачем за період з березня 2017 року по квітень 2017 року відповідачем не спростовані та суду не надані докази, що ці відомості є недостовірними.

Доводи відповідача про відсутність первинних документів в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», що унеможливлює нарахування заробітної плати з другої половини березня 2017 року по 28 квітня 2017 року (час звільнення), є необґрунтованими.

До суду першої інстанції позивачем надано копії наказів начальника Донецького будівельно-монтажного експлуатаційного управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ "Укрзалізниця" від 20 березня 2017 року № 74, а також наказу начальника Донецької дирекції залізничних перевезень № 236/ДНД від 17 березня 2017 року про встановлення простою, які видані на підставі наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», яка станом на час видання вказаних наказів була розташована на території, яка контролюється органами державної влади України, а саме, у м. Лиман Донецької області, там же здійснює адміністративну діяльність і її структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень».

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КЗпП України, ст. 22 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Враховуючи, що в період встановленого регіональною філією «Донецька залізниця» простою, в тому числі і щодо виробничого підрозділу «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління», відповідачем не доведено належними доказами, що позивач на виконання наказу не виходила на своє робоче місце до дня звільнення, на день її звільнення накази про встановлення простою скасовані не були, у відповідача відсутні підстави не здійснювати позивачу оплату за час простою.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (ч. 1 ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.

Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що відповідач в порушення Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» не надав суду першої інстанції документів ні про нараховану позивачу заробітну плату за період з 16 березня 2017 року по 28 квітня 2017 року, ні про наявність заборгованості по заробітній платі за цей період, у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі визнає, що з березня 2017 року нарахування позивачу заробітної плати припинено через відсутність первинних документів, що розрахунок з позивачем при його звільненні не проведено, апеляційний суд прийшов до висновку про доведеність заявлених позивачем вимог в частині заборгованості із заробітної плати за період з березня по 28 квітня 2017 року. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі на отримання позивачем нарахованого авансу за першу половину березня 2017 року у сумі 1 358 грн. 23 коп. в касі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі платіжної відомості № 1 за березень 2017 року відповідачем належними доказами не підтверджена. Вказана платіжна відомість на розгляд суду не надана. Не наданий цей доказ і апеляційному суду.

В апеляційній скарзі відповідач посилається, що судом першої інстанції помилково не застосовано до вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати положення та висновки, викладені в Науково-правовому висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Відповідно до Науково-правового висновку Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) терористична загроза та загроза територіальної цілісності України, у тому числі територій міста Донецьк Донецької області, міста Луганськ Луганської області, що супроводжується актами тероризму, для подолання яких в Донецькій та Луганській областях проводилась антитерористична операція у 2014 році та станом на поточну дату заходи її проведення тривають, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків сторонами, передбачених умовами трудового договору (контракту), законодавчими та іншими нормативними актами.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості ПАТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Укрзалізниця» у невиконанні своїх обов`язків (а.с. 34-38).

Проте форс-мажорні обставини, про існування яких йдеться у висновку, свідчать про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Жодним нормативним актом про працю не передбачено звільнення роботодавця від виплати заробітної плати та цей обов`язок роботодавця не залежить від наявності або відсутності його вини.

Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст. 47, ст. 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.

Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України (ст. 10).

Проте заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП), не є відповідальністю за порушення строків виплати заробітної плати.

Відповідно до ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України», справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

В рішенні у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «власності», яке міститься в першій частині ст. 1 Протоколу № 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (п. 22).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи, що позивач до 28 квітня 2017 року знаходилася з регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» у трудових відносинах, майнові вимоги позивача щодо оплати їй часу простою з 20 березня 2017 року по 28 квітня 2017 року відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

З огляду на наведене, апеляційний суд ухвалює стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час простою за березень - квітень 2017 року.

Згідно наказу від 28 квітня 2017 року № 40/ос про припинення трудового договору позивач має право на компенсацію за 31 день невикористаної відпустки (а.с. 8)

Вказаний наказ сторонами не оспорюється.

Згідно розрахунку заборгованості заробітної плати за квітень 2017 року позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4 442 грн. 61 коп. без врахування податків та обов`язкових платежів (а.с. 14).

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Враховуючи, що позивач звільнена 28 квітня 2017 року, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передували звільненню, тобто за період з квітня 2016 року по березень 2017 року.

Виробничим підрозділом «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки здійснено саме за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача становить 143 грн. 31 коп., а компенсація за 31 день відпустки визначена відповідачем у розмірі 4 442 грн. 61 коп. без утримання податків та обов`язкових платежів (а.с. 15).

Оскільки наказом від 28 квітня 2017 року № 40/ос про припинення трудового договору відповідачем визначено право позивача на компенсацію за 31 день невикористаної відпустки, позивачу належить до сплати компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4 442 грн. 61 коп. з утриманням із цієї суми податків та обов`язкових платежів.

З розрахунку заробітної плати за квітень 2017 року вбачається, що за квітень 2017 року позивачу врахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4 442 грн. 61 коп., яка входить до суми загальних нарахувань із заробітної плати за квітень 2017 року у розмірі 6 583 грн. 13 коп. Після утримання податків та обов`язкових платежів сума до виплати становить 5 234 грн. 78 коп.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по виплаті заробітної плати у загальній сумі 7 776 грн. 90 коп., з яких заборгованість за березень 2017 року - 2 542 грн. 12 коп., за квітень 2017 року - 5 234 грн. 78 коп. в тому числі і компенсація за невикористану відпустку (з цих сум податки та інші обов`язкові платежі вже утримані).

Відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 11 772 грн. 38 коп. підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 7 776 грн. 90 коп., яка є заборгованістю по заробітній платі за березень-квітень 2017 року після утримання сум податків та інших обов`язкових платежів з урахуванням компенсації за 31 день невикористаної відпустки.

Крім того, відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення;

розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позовних вимог, тому має бути вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи як у суді першої інстанції, так і понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За подання позовної заяви позивач судовий збір не сплачувала. Від сплати судового збору вона звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір», як позивач у справі про стягнення заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно п/п 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2019 року, в якому позивач звернулася до суду, встановлено у розмірі 1921 грн. 00 коп.

Відповідно до п/п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Тобто, за подання позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9 229 грн. 22 коп. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. (1921 х 0,4).

З огляду на зазначене, відповідач АТ «Укрзалізниця» за подання апеляційної скарги мав сплатити 1152 грн. 60 коп. (768,40 х 150%).

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольняються у розмірі 7 776 грн. 90 коп., що становить 84,26% ((7776,90 х 100%): 9 229,22) від заявленої позивачем суми заборгованості.

Пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пов`язаний з розглядом справи у суді першої інстанції - у розмірі 647 грн. 45 коп. ((768,40 х 84,26) : 100%).

Апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено частково на 15,74% (100-84,26), позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому, з урахуванням ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги у розмірі 181 грн. 43 коп. ((1152,6 х 15,74):100)) компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 вересня 2019 року скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість по заробітній платі за березень-квітень 2017 року та грошової компенсації за невикористану відпустку у загальному розмірі 7 776 (сім тисяч сімсот сімдесят шість) грн. 90 коп. (з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі вже утримані)

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 647 (шістсот сорок сім) грн. 45 коп.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір у розмірі 181 (сто вісімдесят одна) грн. 43 коп. за подання апеляційної скарги.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Акціонерне товариство "Українська залізниця" (, юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.Д. Канурна

Л.І. Соломаха