Справа № 307/183/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді доповідача : Готри Т.Ю.,

суддів : Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судових засідань : Кучінки Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Солотвинської селищної ради, третьої особи Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області про визнання права власності на самочинне будівництво, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 липня 2019 року, ухвалене суддею Бобрушко В.І., повний текст рішення складено 26.07.2019,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Солотвинської селищної ради, де третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позов мотивовано тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0931 га, кадастровий номер - :02:003:0316, яка розташована в урочищі «Затон», смт. Солотвино, Тячівського району, Закарпатської області, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №465581 від 22.07.2009 року, цільове призначення якої для комерційного використання. На цій земельній ділянці нею за рахунок особистої праці та власних коштів було збудовано об`єкт нерухомого майна будинки відпочинку («Лагуна»). 11 грудня 2018 року нею виготовлено технічний паспорт на самовільно побудований у 2009 році об`єкт нерухомого майна будинки відпочинку, загальною площею 167,20 кв.м. Однак право власності на вказане нерухоме майно не встановлено, оскільки будівництво нею було здійснено в 2009 році без отримання у встановленому порядку дозволу на право проведення будівельних робіт. Тобто всі споруди є самовільно побудованими.

28 грудня 2018 року вона звернулася до управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області з заявою про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта нерухомого майна будинків відпочинку, побудованих у 2009 році. Проте станом на день звернення до суду відповіді надано не було.

Згідно з висновком №32-12/18 від 21.12.2018 року спеціаліста інженера-будівельника, судового експерта з експертного дослідження по визначенню правильності та відповідності вимогам нормативів у сфері будівництва при спорудженні об`єктів нерухомого майна будинків відпочинку та належних до них допоміжних будівель і споруд встановлено, що технічний стан будинків відпочинку та належних до них допоміжних будівель і споруд добрий, відповідає вимогам норм у сфері будівництва. Також дані об`єкти нерухомого майна та належних до них допоміжних будівель і споруд повністю відповідають діючим нормативам у сфері будівництва та можуть бути введені в експлуатацію за призначенням.

Окрім цього, Солотвинською селищною радою листом за №1/05-02 від 02.01.2019 року повідомлено, що звернень та скарг щодо побудованого ОСОБА_1 об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці, що знаходиться в селищі Солотвино, урочище «Затон», не було.

За наведених обставин ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна (будинок відпочинку), а саме: будинок відпочинку літера А, загальною площею приміщень 41,30 кв.м., будинок відпочинку літера Б, загальною площею приміщень 42,40 кв.м., будинок відпочинку літера В, загальною площею приміщень 41,70 кв.м., будинок відпочинку літера Г, загальною площею приміщень 41,80 кв.м., загальною площею по домоволодінню 167,20 кв.м., а також на господарську будівлю - літера Д, навіси літера Е, З, вбиральня літера Ж, які розташовані в урочищі «Затон» в смт. Солотвино, Тячівського району, Закарпатської області.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.07.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. Вказує на те, що вона звернулася до суду за захистом свого невизнаного права в порядку, передбаченому ст. 376 ЦК України, оскільки можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який засвідчує його право власності. Однак рішення суду першої інстанції мотивовано нормами ст.ст. 328, 331, 392 ЦК України, на які вона не посилалася. А тому вважає, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог і не вирішив спір.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Глагола Г.П. апеляційну скаргу підтримала.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі ЦК), зокрема із правочинів.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації ? з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації ? з моменту такої реєстрації. У разі необхідності право власності на незавершене будівництво, за наявності визначених законом умов, може бути зареєстровано органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 331 ЦК).

При розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво суди повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, 0,0931 га., яка розташована в урочищі «Затон» в смт. Солотвино, Тячівського району (кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0316), цільове призначення для комерційного використання, що стверджується державним актом серії ЯЕ №465581 від 22.07.2009 року.

На вказаній земельній ділянці позивачка самочинно побудувала об`єкт нерухомого майна (будинки відпочинку), а саме: будинок відпочинку літера А, загальною площею приміщень 41,30 кв.м., будинок відпочинку літера Б, загальною площею приміщень 42,40 кв.м., будинок відпочинку літера В, загальною площею приміщень 41,70 кв.м., будинок відпочинку літера Г, загальною площею приміщень 41,80 кв.м., загальною площею по домоволодінню 167,20 кв.м., а також на господарську будівлю - літера Д, навіси літера Е, З, вбиральня літера Ж, які розташовані в урочищі «Затон» в смт. Солотвино, Тячівського району, Закарпатської області.

На вказаний об`єкт нерухомого майна комунальним підприємством «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» виготовлено технічний паспорт від 11.12.2018.

Листом від 26.03.2019 за №1007-1.20/11 управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області повідомило ОСОБА_1 про те, що її звернення щодо реєстрації до декларації про готовність об`єкта до експлуатації за адресою : смт.Солотвино, АДРЕСА_1 - залишено без розгляду, оскільки поданих нею документів недостатньо для прийняття рішення щодо проведення реєстрації декларації. Зазначено, що їй необхідно надіслати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації у центр надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради.

У наступному листі від 02.05.2019 за №371/1007-3.7 управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області повідомило ОСОБА_1 про те, що її звернення щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: смт. Солотвино, АДРЕСА_1 , також залишено без розгляду у зв`язку з тим, що поданий нею пакет документів не відповідає умовам Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення.

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», частинами п`ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). У зв`язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

У позовній заяві позивач зазначала, що вона вчиняла дії щодо досудового врегулювання спору, однак іншого, ніж судовий, шляху виготовлення правовстановлюючого документу на самочинно збудовану будівлю немає.

Однак такі доводи позивача є безпідставними, так як компетентним органом - управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області позивачці не було відмовлено у прийнятті забудови до експлуатації та оформлення права власності, а було залишено її звернення без розгляду, оскільки подані до управління документи не відповідали умовам Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що відповідно свідчить про відсутність спору про право.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Оскільки позивач не довела належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами свої позовні вимоги, які є передчасними, тому місцевий суд правильно дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст.375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають суду апеляційної інстанції підстав для ухвалення у справі нового судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 липня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: