Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 537/2167/15-ц

провадження № 61-10951св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Винниченка Ю. М., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відновлення межі земельної ділянки, розташованої між домоволодіннями АДРЕСА_1 , зобов`язання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як співвласників домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , знести за власний рахунок незаконно збудовані прибудови до будівель літ. «А1», літ. «Б1».

Позов обґрунтований тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 липня 2001 року державним нотаріусом Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Литвиненко Л. І., позивач є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , до складу якого входять житловий будинок літ. «А», погреб літ. «Дп», колодязь «К», колодязь «К1», огорожа № 1 - 2; зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці державного фонду розміром 446 кв. м.

Крім визначеного у заповіті майна, на території успадкованого ним домоволодіння також знаходилися самочинно збудовані його бабусею господарські будівлі, а саме сіни літ. «А», сарай-гараж літ. «Д», вбиральня-душ «літ. Е», з приводу законності будівництва та розташування яких між позивачем та співвласниками суміжного домоволодіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виник спір.

З метою захисту своїх прав як землекористувача позивач замовив проведення експертного будівельно-технічного дослідження № №35-15. Згідно з висновками встановлено порушення межі земельних ділянок домоволодінь АДРЕСА_1 , шляхом накладення їх на площі 12 кв. м та визначено, що прибудови літ. «А1», літ. «Б1» до будівель житлових будинків, розташованих на території домоволодіння АДРЕСА_2 не відповідають вимогам ДБН та порушують межу земельної ділянки, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 (домоволодіння АДРЕСА_3 ).

Як власник суміжного домоволодіння, він звернувся до суду за захистом та відновленням порушеного права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 травня 2016 року в позовівідмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотиване тим, що звернення позивача ОСОБА_1 з позовними вимогами про відновлення межі земельної ділянки, яка фактично не встановлена в натурі на місцевості та не закріплена межовими знаками, є передчасним і таким, що унеможливлює прийняття судом рішення по суті спору. Позивач для захисту своїх прав попередньо має звернутися до уповноваженого органу місцевого самоврядування.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 травня 2016 року змінено, а саме: змінено підстави відмови в позові, наведені у мотивувальній частині рішення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач не надав суду доказів, що він звертався до компетентних органів, чи підтверджено ними порушення його прав. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про знесення спірних об`єктів нерухомості є передчасними, не обґрунтованими належним чином, тому не можуть бути задоволені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року, просив їх скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з розпорядженням Верховного Суду від 06 червня 2019 року № 609/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

06 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Між сторонами у справі більше десяти років триває спір щодо відновлення межі земельної ділянки.

Суди не задовольнили клопотання про призначення комплексної судової землевпорядної будівельно-технічної експертизи.

Суд апеляційної інстанції не прийняв від позивача нові докази, які він не міг надати раніше, а саме довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка свідчить, що відповідачі здійснили самочинне будівництво.

Незважаючи на висновок судової будівельно-технічної експертизи та лист ДБАК, суд помилково оцінив докази та дійшов висновку про наявність у відповідачів дозволу компетентного органу на будівництво. Суд не застосував статті 106 - 107 ЗК України.

Позивач отримав у спадщину домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке складається з житлового будинку літ. «А», погреба літ. «Дп», колодязя «К», колодязя «К1», огорожі №1 - 2; що розташоване на земельній ділянці розміром 446 кв. м, встановлено межу земельної ділянки.

Однак, сусіди порушуючи встановлену межу, здійснили самочинне будівництво, що і змусило звернутися із вказаним позовом.

Крім того, він надав експертне дослідження та висновок судово-будівельної експертизи, правоустановчі документи на земельну ділянку та висновок для відновлення межі домоволодіння. Проте ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції не взяли до уваги такі висновки, не звернули уваги на клопотання про проведення комплексної судової землевпорядної будівельної-експертизи.

Суд апеляційної інстанції витребував справу № 2-150/2010, в якій ухвалено рішення суд ухвалив рішення за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язав позивача звільнити частину земельної ділянки на АДРЕСА_2 , на якій він побудував сарай і туалет-душ, шляхом знесення і перенесення їх на відстань 1 м. Водночас у цій справі суд постановив протилежне рішення у справі.

Відмовляючи у позові, суди не вирішили справу по сутті, отже, позбавили його права на судовий захист.

Аргументи інших учасників справи

У запереченні на касаційну скаргу відповідачі зазначають, що доводи касаційної скарги є надуманими, не відповідають дійсним обставинам справи, спростовуються висновками суду апеляційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення частково касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 липня 2001 року державним нотаріусом Другої кременчуцької державної нотаріальної контори Литвиненко Л. І., є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яке відповідно до технічного паспорта 1985 року складається з житлового будинку літ. «А», погреба літ. «Дп», колодязя «К», колодязя «К1», огорожі №1-2. Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці розміром 446 кв. м.

Відповідачі у справі є співвласниками домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , яке відповідно до технічного паспорту 1989 року, складається з житлових будинків літ. «А» і «Б», сараїв літ. «В», «Ж» і «Е», колодязя «К», вбиральні літ. «Г» і «З», літньої кухні літ. «Д», погреба літ. «Ек» і огорожі № 1. Зазначене домоволодіння розташоване на земельній ділянці державного фонду розміром 660 кв. м.

Рішенням Виконавчого комітету Крюківської районної ради м. Кременчука Полтавської області від 24 березня 2005 року № 100 ОСОБА_2 надано дозвіл виконати реконструкцію із підведенням фундаменту та облицюванням цеглою в існуючих розмірах: літньої кухні літ. «Д» розміром 5,08х6,62 м, прибудови до неї літ. «д» розміром 2,18х5,60 м, сараю літ. «В» розміром 2,83х2,00 м, сараю літ. «Е» розміром 2,03х3,82 м на садибі на АДРЕСА_2 . Реконструкцію розпочати після реєстрації та отримання дозволу на проведення будівельних робіт в інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю.

Рішенням Виконавчого комітету Крюківської районної ради м. Кременчука Полтавської області від 28 квітня 2005 року № 135 надано дозвіл ОСОБА_3 виконати будівництво чотирьох нежитлових прибудов до житлового будинку літ. «А» розміром 3,95х3,00 м, розміром 1,35х2,35 м, розміром 2,40х3,60 м, розміром 3,00х2,00 м на садибі на АДРЕСА_2 . Реконструкцію розпочати після реєстрації та отримання дозволу на проведення будівельних робіт в інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю.

Рішенням Виконавчого комітету Крюківської районної ради м. Кременчука Полтавської області від 09 вересня 2010 року № 228 внесено зміни до генплану та рішення Виконавчого комітету Крюківської районної ради від 25 квітня 2005 року № 135, а саме: замість слів «літ. «а-2» розміром 1,35х2,35 м» читати «літ. «а-2» розміром 2,35х4,45 м».

Згідно з актом проведення позапланової перевірки фізичних осіб на предмет відповідності виконання будівельних робіт вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 29 грудня 2010 року № 128, складеним головним державним інспектором Інспекції ДАБК у Полтавській області за участю відповідачів, порушень містобудівного законодавства при виконанні рішень Виконавчого комітету Крюківської районної ради м. Кременчука не виявлено.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2016 року АДРЕСА_3-16 фактична межа між домоволодінням АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 не відповідає межі, яка відображена в технічній документації Кременчуцького МБТІ та технічній документації сторін. В результаті порушення межі між земельними ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 відбулось накладення зазначених земельних ділянок на площі 12 кв. м.

Прибудова літ. «а-3» до будівлі житлового будинку літ. «А-1», розташованого на АДРЕСА_2 , та реконструкція сараю літ. «Е» цього ж домоволодіння не відповідають технічній документації власників зазначеного домоволодіння, не відповідають вимогам ДБН_360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» та порушують межу земельної ділянки, що знаходиться в користування домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України та статтею 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно зі статтею 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до статті 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Відповідно до пунктів 4.1-4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишилась та обставина, що позивач надавав висновок судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2016 року №13 - 16 про те, що фактична межа між домоволодінням АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 не відповідає межі, яка відображена в технічній документації Кременчуцького МБТІ та технічній документації сторін. У результаті порушення межі між земельними ділянками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 відбулось накладення земельних ділянок на площі 12 кв. м.

Відповідно до частин першої - третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частини четверта, п`ята статті 158 ЗК України).

Отже, за умови, що межа земельної ділянки позивача вже була відображена в технічній документації Кременчуцького МБТІ та технічній документації сторін, суд у межах заявлених позовних вимог зобов`язаний ухвалити рішення по суті таких вимог, а саме про поновлення межі земельної ділянки позивача із зазначенням ідентифікуючих ознак - розміру і поворотних точок та іншого, або відмовити у позові в разі, якщо порушення, на які вказував позивач, не знайдуть свого підтвердження.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 514/1571/14-ц).

Позивач надав докази, що вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у його власності, надав висновок судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2016 року №13 - 16 про розміщеннямежі земельної ділянки. Проте суди першої та апеляційної інстанцій на це не звернули уваги, чим позбавили позивача права на захист права, за захистом якого він звернувся до суду.

Таким чином, суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову з урахуванням висновку судової будівельної-технічної експертизи від 23 березня 2016 року №13 - 16, яка підтвердила, що фактична межа між домоволодінням АДРЕСА_3 і АДРЕСА_2 не відповідає межі, яка відображена в технічній документації Кременчуцького МБТІ та технічній документації сторін. Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не врахував доводів, на які посилався позивач, а також не з`ясував дійсних розмірів та меж земельних ділянок сторін, якими вони фактично користуються, місця самочинного будівництва на земельній ділянці позивача, унаслідок чого не встановив наявність чи відсутність порушення відповідачем прав позивача як власника земельної ділянки.

Відповідно до пунктів 5, 6 частини другої статті 119 ЦПК України 2004 року позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Суд не надав належного правового обґрунтування позовних вимог, викладених у позовній заяві.

Позивач заявляв клопотання про призначення комплексної судової землевпорядної будівельної експертизи. Проте суд це клопотання залишили поза увагою, не з`ясував, чи проведення цієї експертизи має значення для вирішення справи.

Верховний Суд зауважує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх обставин справи та наданих доказів. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки суди не приділили достатньої уваги предмету і підставам позову, неповно встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушили норми процесуального права, не розглянули клопотання про призначення експертизи, то оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалення судового рішення без належного встановлення судом фактичних обставин справи суперечить основним засадам цивільного судочинства та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законних, обґрунтованих та справедливих рішень, а також захисту прав та інтересів учасників судового розгляду.

Відповідно до підпунктів 1, 2 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Таким чином, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко