ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6733/19 Справа № 213/4097/18 Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання - Голуб О.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Приватного акціонерного товариства Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року, ухваленого суддею Князєвою Н.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про складення повного тексту судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивачка ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Гузєв І.Г. звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, щоІНФОРМАЦІЯ_3 приблизно о 09 годині 40 хвилин її батько ОСОБА_2 - електрозварник ручного зварювання Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - під час виконання своїх трудових обов`язків внаслідок нещасного випадку помер.

Смерть батька позивачки настала під час виконання ремонтних робіт насосу 12ГРК-8, а саме: під час нагрівання за допомогою гасорізу носка робочого колесу, який захищає вал насосу 12ГРК-8, склався надлишковий тиск, що призвело до вибуху з відривом носка, внаслідок чого батько позивача отримав травму, несумісну з життям, а саме: відкрита черепно-мозкова травма. Зазначені гасоріз, насос 12 ГРК-8 є джерелом підвищеної небезпеки та належить відповідачу.

Таким чином, смерть батька позивачки настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та обумовлена неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці.

Зазначені факти підтверджується актом Форми Н-1 «Про нещасний випадок» від 31.07.2001 року.

Причинами смерті батька позивачки згідно з п.7 акту Форми Н-1 стали:

1.Відсутність технологічної інструкції з ремонту насосів 12ГРК-8 (карти безпеки) і стенда для безпечного відкручування колеса насоса. Відсутність в технічному паспорті на експлуатацію та ремонт насосів 12ГРК-8 попередження про наявність небезпечного вузла в робочому колесі, нагрів якого неприпустимий через можливість вибуху.

2.Неякісне проведення інструктажу з охорони праці без вказівки конкретних заходів безпеки під час видачі наряду на виконання робіт з ремонту насоса 12ГРК-8.

Відповідно до п.10 акту Форми Н-1 нещасний випадок, в результаті якого загинув батько позивача, стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку посадових осіб відповідача.

Внаслідок втрати батька позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач втратила свого рідного батька, коли їй виповнилося всього два роки. Згодом, дізнавшись про смерть батька, позивач зазнала сильного емоційного та психологічного потрясіння. На сьогодні позивачка позбавлена батьківського спілкування, турботи та любові рідного батька. Після загибелі батька нормальні життєві зв`язки позивачки були знищені, вона постійно відчуває почуття туги та самотності і до теперішнього часу не може оговтатись від осягнутого її лиха, досі перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про батька постійно переслідують її.

Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 384 200 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (вул. Рудна, 47, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 84 200 (вісімдесят чотири тисячі двісті) гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 842 (вісімсот сорок дві) гривні.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Гузєв І.Г., просить змінити рішення суду та збільшити суму грошового відшкодування моральної шкоди стягнутої з відповідача на користь позивачки до заявлених у позові вимог, оскільки вважає вочевидь заниженим, визначений судом до стягнення розмір моральної шкоди.

Представник позивачки вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає глибині її моральних страждань, які остання відчуває через втрату рідної людини, батька. Апелянт зазначає, що звістка про смерть батька завдала позивачці глибоких моральних та душевних страждань, оскільки за життя батька, позивачка мала з ним міцні соціальні зв`язки, вони відчували взаємне почуття любові один до одного, на момент настання смерті батька позивачка була малолітньою дитиною та у зв`язку із нещасним випадком, що стався з вини відповідача, залишились зростати без батьки, як і її малолітня сестра, на всі дитячі свята в дитячому садку та школі позивачка відчувала самотність та розпач через відсутність батька. Вказує, що втрата батька є такою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання позивачки будуть тривати і надалі, що свідчить про їх безстроковість.

В апеляційній відповідачПРАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухваливши нове, яким повністю відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що судом не враховано той факт, що причиною нещасного випадку стало порушення трудової та виробничої дисципліни з боку загиблого ОСОБА_3 , які виразилися в невиконанні останнім вимог п.12 «Інструкції з охорони праці для всіх працівників комбінату», що ОСОБА_3 допустив виконання робіт не передбачених виданим йому нарядом, тобто в настанні нещасного випадку є вина самого загиблого.

Також апелянт вважає, що шкода повинна відшкодовуватись за рахунок коштів Фонду соціального страхування, на думку відповідача позивачем не доведена наявність у неї моральної шкоди, оскільки доказів моральних страждань до позову не надано. Не погоджується апелянт і з визначеним позивачкою розміром моральної шкоди, вважає його необґрунтованим, таким, що невідповідає засадам розумності виваженості та справедливості. Окрім того, апелянт вважає очевидним, що при розгляді справи не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Відзив на апеляційні скаргм сторін не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача Новікова М. О ., який підтримав доводи апеляційної скарги сторони відповідача і просив їх задовольнити з викладених у скарзі підстав та заперечував проти здоволення апеляційної скарги представника позивачки, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, тоді, як апеляційна скарга відповідача не може бути задоволення, з огляду на наступне.

Матеріалами справи і судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_2 (а.с. 20).

Сторонами визнається та не оспорюється той факт, що ОСОБА_2 працював електрозварником ручного зварювання рудозбагачувальної фабрики № 2 ВАТ «ІнГЗК» (змінило назву на ПАТ «ІНГЗК», згодом - на ПРАТ «ІНГЗК) та ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер в результаті нещасного випадку на виробництві. (а.с. 9).

Відповідно до п. 6 додатку № 1 до акту про нещасний випадок № 14 від 31 липня 2001 року за нарядом механіка дільниці насосного відділення ОСОБА_7 бригадир слюсарів ОСОБА_8 і слюсар ОСОБА_9 повинні зняти робоче колесо з насоса 12ГРК-8, встановленого на стенді для підготовки до ремонту. Прибувши на місце робіт, вони разом з механіком ОСОБА_7 спробували зірвати робоче колесо за допомогою ломиків. Оскільки це не вдалося, ОСОБА_7 дав їм команду спробувати зірвати колесо за допомогою електромостового крана, а сам пішов за викликом на 17-у секцію фабрики. Спроба зірвати колесо за допомогою електромостового крана також не увінчалося успіхом. У цей час на майданчику працював газоелектрозварник ОСОБА_2 , який отримав наряд на ремонт насоса 12ГРК-8 № 221, встановленого на фундаменті безпосередньо в насосному відділенні. Він займався вирізкою латки з металу для ремонту уліти насоса № 221 на стенді, оскільки насосне відділення було підтоплене через часткову зупинку фабрики. Побачивши, що у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не вийшло зірвати колесо за допомогою електромостового крана, ОСОБА_2 за власною ініціативою запропонував їм підігріти за допомогою гасорізу носок працюючого робочого колеса, який захищає від насоса. Зносостійкий чавун, з якого виготовлений носок, має низьку теплопровідність, через що в місцях перепаду товщини виникає напруга, що сприяє виникненню тріщин; в камері носка при прогріванні, через імовірне перебування в ній води і залишків мастильних матеріалів, створився надлишковий тиск, що призвело до вибуху з відривом носка, яким ОСОБА_2 була нанесена смертельна черепно-мозкова травма.

Згідно з п.7 додатку № 2 до акту причинами нещасного випадку визнано:

-відсутність технологічної інструкції з ремонту насосів 12ГРК-8 (карти безпеки) і стенда для безпечного зняття колеса насоса. Відсутність у технічному паспорті на експлуатацію і ремонт насосів 12ГРК-8 попередження про наявність небезпечного вузла в робочому колесі, нагрівання якого недопустимо через можливість вибуху;

-неякісне проведення інструктажу з охорони праці без зазначення конкретних заходів безпеки при видачі наряду на виконання робіт з ремонту насоса 12ГРК-8;

-порушення трудової і виробничої дисципліни з боку ОСОБА_2 , що виразилося у невиконанні ним вимог п.12 «Інструкції з охорони праці для всіх працівників комбінату» (загальні вимоги безпеки) в частині виконання роботи з нагрівання носка робочого колеса без наряду на його виконання з боку відповідальних керівників (бригадиру, механіка).

У п.10 додатку № 3 до акту зазначені особи, які допустили порушення законодавства та інших нормативних актів з охорони праці:

- ОСОБА_7 . - механік насосного відділення виробничої дільниці № 1 РЗФ-2, який не забезпечив видачу наряду на виконання робіт з ремонту насоса 12ГРК-8 зі зняттям робочого колеса із зазначенням конкретних заходів безпеки при їх виконанні та не забезпечив безпечні умови праці, чим порушив вимоги п.п. 2.4.2, 2.4.4 «Положення про систему управління охороною праці у ВАТ «ІнГЗК» і п.п. 3.15, 3.20 Посадової інструкції механіка виробничої дільниці;

- ОСОБА_10 - в.о. начальника дільниці РЗФ-2, який не забезпечив безпечну організацію робіт на дільниці і виконання підлеглими вимог правил і норм з охорони праці, видачу нарядів на виконання робіт у суворій відповідності «Положенню про порядок видачі нарядів», своєчасно не розробив карту безпеки, що регламентує виконання робіт з ремонту насосів 12ГРК-8 зі зняттям робочого колеса, чим порушив вимоги п.п. 2.5.1, 2.5,3., 2.5.8, 3.2 «Положення про систему управління охороною праці у ВАТ «ІнГЗК»; п.п. 3.15, 3.19 Посадової інструкції начальника дільниці;

- ОСОБА_11 - головний механік РЗФ-2, який знизив керівництво роботою з охорони праці у своїй службі, не забезпечив здорові і безпечні умови праці підлеглого персоналу, не розробив технологічну інструкцію (карту безпеки) з ремонту насосів 12ГРК-8 зі зняттям робочого колеса, чим порушив вимоги п.п. 2.8.1, 2.8.9, 3.2 «Положення про систему управління охороною праці у ВАТ «ІнГЗК»; параграф 290 «Єдиних правил безпеки при подрібненні, сортуванні, збагаченні корисних копалин і огрудкування руд і концентратів»; п.п. 3.21, 3.23 Посадової інструкції головного механіка;

- ОСОБА_12 - головний інженер РЗФ-2, який не розробив технологічну інструкцію (карту безпеки), що регламентує безпечне проведення ремонтних робіт на насосі 12ГРК-8 із заміною робочого колеса, не забезпечив керівника дільниці № 1 необхідною для організації ремонтів технічної технічною документацією, чим порушив вимоги п.п. 2.10.5; 2.10.6; 3.2 «Положення про систему управління охороною праці у ВАТ «ІнГЗК», параграф 290 «Єдиних правил безпеки при подрібненні, сортуванні, збагаченні корисних копалин і огрудкування руд і концентратів»; п.п. 3.17, 3.26 Посадової інструкції головного інженера;

- ОСОБА_13 - головний механік ВАТ «ІнГЗК», який не організував безпечний ремонт обладнання в умовах фабрики, чим порушив вимогу п. 2.13.8 «Положення про систему управління охороною праці у ВАТ «ІнГЗК» і п. 16 Посадової інструкції головного механіка ВАТ «ІнГЗК»;

- ОСОБА_2 - газоелектрозварник РЗФ-2, який допустив виконання робіт, не передбачених виданим йому нарядом, чим порушив вимоги п.12 «Інструкції з охорони праці для всіх працівників комбінату» (загальні вимоги безпеки) (а.с. 11-19).

Відповідно до наказу генерального директора ПРАТ «ІНГЗК» від 21 серпня 2018 року «Про надання нецільової матеріальної допомоги до Дня знань 1 вересня 2018 року» надано матеріальну допомогу в розмірі 4026,52 грн сім`ям працівників ПРАТ «ІНГЗК», які загинули внаслідок нещасного випадку на підприємстві, зокрема ОСОБА_1 (а.с. 46-47).

У листопаді 2018 року позивачу як члену сім`ї працівника ПРАТ «ІНГЗК», який загинув на виробництві, надано нецільову благодійну матеріальну допомогу в розмірі 350 грн (а.с. 48-49).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, керувався статтями 440-1, 450 ЦК УРСР, ч.2 ст.153 КЗпП України, статтею 11 Закону України «Про охорону праці» й виходив з того, що смерть ОСОБА_2 сталася в результаті нещасного випадку при виконанні ним трудових обов`язків, у зв`язку із чим обґрунтовано поклав обов`язок відшкодувати позивачці шкоду, завдану смертю її батька на ПРАТ «ІНГЗК».

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак не повністю погоджується із визначеним судом до відшкодування розміром моральної шкоди, у звязку із чим частково погоджується із доводами представника позивачки ОСОБА_6 щодо заниженого розміру моральної шкоди та зовсім не згодна із доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Згідно зі ст.450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що нещасний випадок, який стався ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком позивачки, трапився через відсутність технологічної інструкції з ремонту насосів 12ГРК-8 (карти безпеки) і стенда для безпечного зняття колеса насоса, відсутність у технічному паспорті на експлуатацію і ремонт насосів 12ГРК-8 попередження про наявність небезпечного вузла в робочому колесі, нагрівання якого недопустимо через можливість вибуху, неякісне проведення інструктажу з охорони праці без зазначення конкретних заходів безпеки при видачі наряду на виконання робіт з ремонту насоса 12ГРК-8, порушення трудової і виробничої дисципліни з боку ОСОБА_2 , що виразилося у невиконанні ним вимог п.12 «Інструкції з охорони праці для всіх працівників комбінату» (загальні вимоги безпеки) в частині виконання роботи з нагрівання носка робочого колеса без наряду на його виконання з боку відповідальних керівників (бригадиру, механіка), що підтверджено актом про нещасний випадок №14 від 31 липня 2001 року та додатками до нього, в яких визначені особи які допустили порушення законодавства та інших нормативних актів з охорони праці (п.10 додатку №3).

Суд першої інстанції встановив, що нещасний випадок із батьком позивачки, який призвів до його смерті, стався внаслідок бездіяльності відповідача, яка полягла в тому, що ним не забезпечено безпечні та нешкідливі умови праці, а також порушення самим ОСОБА_2 нормативного акту з охорони праці, тобто була встановлена вина підприємства, як і вина самого загиблого. Тому доводи відповідача, що суд не взяв до уваги наявність вини ОСОБА_2 та відсутність вини підприємства у настанні нещасного випадку, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції і в оскаржуваному рішенні цим доводам надана належна правова оцінка.

Висновок суду, що відповідач як промислове підприємство, діяльність якого пов`язана з підвищеною небезпекою, зобов`язаний відповідати за завдану шкоду відповідає вимогам закону і є належним чином обґрунтованим.

Твердження відповідача про те, що шкода має відшкодовуватися за рахунок коштів Фонду, на, що суд не звернув уваги, на думку колегії суддів не заслуговує на увагу, оскільки ці доводи , також були предметом розгляду судом першої інстанції.

Так, згідно ст.1 Закону України № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" у редакції, чинній станом на час нещасного випадку (липень 2001 року), завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Відповідно до ч.3 ст.28 Закону за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Велика Палата Верховного Суду в пунктах 85-88 постанови від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц, на які посилається відповідача, виклала наступний правовий висновок:

85. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

86. Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України N 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року Закон N717-V не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

87. Позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої, зокрема, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію (пункт 3 частини першої статті 268 ЦК України).

88. Якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України N 717-V від 23 лютого 2007 року, тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Суд розцінив наведений правовий висновок як спростування твердження Фонду про відсутність законних підстав для відшкодування моральної шкоди. Проте така правова позиція не свідчить про відсутність обов`язку підприємства відшкодовувати завдану шкоду, що повністю узгоджується з нормами законодавства, чинного на момент виникнення правовідносин, зокрема Законом України «Про охорону праці» (далі - Закон).

Статтею 11 Закону встановлено, що власник зобов`язаний відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, у повному розмірі втраченого заробітку відповідно до законодавства, а також сплатити потерпілому (членам сім`ї та утриманцям померлого) одноразову допомогу. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються.

Також, відповідно до ст.12 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, на законодавчому рівні закріплений обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди. Позивач на власний розсуд обирає осіб, які мають відповідати за завдану шкоду, відповідно до чинного на час виникнення правовідносин законодавства.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 у зв`язку із загибеллю батька підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що позивачка залишилась без батька у віці двох років, у зв`язку із чим була позбавлена можливості відчувати батьківську любов, піклування та турботу, порадитися та спілкуватися з ним тощо. Всі ці обставини призвели до виникнення в неї душевного потрясіння, переживання та страждань. Відчуття того, що вона ніколи не побачить батька, постійно її пригнічують, що негативно відображається на її психологічному стані. Факт смерті батька беззаперечно свідчить про те, що позивачка відчуває від цього негативні наслідки морального та психологічного характеру, тобто її нормальні життєві зв`язки порушено, у зв`язку із чим позивачкі приходиться докладати додаткових зусиль для організації свого подальшого життя.

З наведених вище підстав, доводи відповідача про недоведеність позивачкою факту моральних страждань, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що не заслуговують на увагу.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що після смерті батька позивачка переносить тяжкі моральні страждання, оскільки залишилася без батька у віці 2-х років. У зв`язку зі смертю батька позивачка позбавлена можливості відчувати батьківську любов, піклування та турботу, матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення життєвих зв`язків, призводить до необхідності докладати зусилля для організації свого життя.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1 , яка втратила батька внаслідок незабезпечення відповідачем дотримання працівниками підприємства техніки безпеки.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача, що визначеним судом розміром стягнутої моральної шкоди необґрунтований належним чином, оскільки смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону, обґрунтовано дійшов висновку, що позивачці заподіяна моральна шкода у зв`язку зі смертю батька на виробництві.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_6 щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, ураховуючи ступінь вини відповідача, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань дочки загиблого ОСОБА_2 , незворотність негативних наслідків, спричинених смертю батька, характер немайнових витрат вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 84 200 грн. до 170 000,00 грн.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди донці загиблого, а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо наявності вини самого загиблого і відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, а також незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.5 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина 6 ст.141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині збільшення розміру моральної шкоди до 170 000 грн., то відповідно з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно задоволених вимог, в сумі 1700 грн., що становить 1% від суми моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача.

На підставі викладеного вище, апеляційна скарга представника позивачки ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, на підставі ст.376 ЦПК України, в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та збільшення розміру стягнутої моральної шкоди з відповідача на користь позивачаз 84 200 грн. до 170 000 грн. та відповідно збільшенню суми судового збору з 842 грн. до 1700 грн.

Керуючись ст.ст.367, ст.369, ст.374, ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2019 року в частині розміру моральної шкоди та судового збору змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»на користь ОСОБА_1 з 84 200 (вісімдесят чотири тисячі двісті) грн. до 170 000 (ста семидесяти тисяч) грн. та збільшивши розмір судового збору з 842 грн. до 1700 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: