Дата документу 06.08.2019 Справа № 320/9452/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 320/9452/18 Головуючий у 1 інстанції: Ковальова Ю.В.
№ 22-ц/807/1972/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Кулабухова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бєляєв Андрій Васильович, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , про захист честі, гідності та ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у прямому ефірі телеканалу «112 Україна» о ІНФОРМАЦІЯ_3 приймав участь народний депутат України ОСОБА_1 . Відео розміщено на офіційному сайті телеканалу за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. У своєму виступі ОСОБА_1 зазначив наступне (російською мовою): «во власти сегодня находятся те, на кого есть компромат, на таких как ОСОБА_4, или мэр Мелитополя, который стоял под флагами Ленина и кричал «Россия ! Россия ! Референдум ! Отделение !».

Постановою Мелітопольської міської виборчої комісії № 167 від 19 листопада 2015 року Мелітопольським міським головою зареєстровано ОСОБА_2 , який займає цю посаду і на теперішній час, тому висловлювання відповідача ОСОБА_1 стосується саме позивача.

Крім того, аналогічне звинувачення з боку ОСОБА_1 на адресу Мелітопольського міського голови пролунало й у виступі відповідача у 2016 році з трибуни Верховної Ради України, відеозапис якого додано до позову.

З аналізу виступів відповідача у Верховній Раді та в ефірі телеканалу «112 Україна» вочевидь вбачається, що мова йде про одну посадову особу, а саме про позивача ОСОБА_2 і про один й той самий його виступ. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-УІН встановлено, що застосування Російською Федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії. Недостовірними висловлюваннями відповідача ОСОБА_1 беззаперечно завдано моральну (немайнову) шкоду репутації позивача, його честі та гідності, вони підривають довіру до його діяльності.

Зазначено, що Позивачем в якості доказу відсутності з його боку гасел, про які вказував відповідач, надано до суду повний відеозапис його виступу на несанкціонованому мітингу, що стався 02.03.2014 в м.Мелітополі. Дата подій підтверджується інформаційним випуском новин Комунального підприємства Мелітопольської міської ради Комунальне підприємство «Телерадіокомпанія «Мелітополь», та описуванням цієї події в засобах масової інформації.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати недостовірною інформацію, розповсюджену ІНФОРМАЦІЯ_2 у прямому ефірі телеканалу «112 Україна» ОСОБА_1 щодо викрикування Мелітопольським міським головою ОСОБА_2 гасла «Россия ! Россия ! Референдум ! Отделение !»; зобов`язати відповідача протягом місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили, зачитати в ефірі будь-якого телевізійного каналу резолютивну частину судового рішення. Також просить стягнути судові витрати, понесені у зв`язку із сплатою судового збору.

Рішенням Мелітопольсоькго міськрайонного суду Запорізької області від 15 березня 2019 року позовну заяву задоволено повністю.

Визнано недостовірною інформацію, розповсюджену ІНФОРМАЦІЯ_2 у прямому ефірі телеканалу «112 Україна» ОСОБА_1 щодо викрикування Мелітопольським міським головою ОСОБА_2 гасла - «Россия! Россия ! Референдум ! Отделение!».

Зобов`язано ОСОБА_1 протягом місяця з дня набрання судовим рішення законної сили спростувати поширену інформацію шляхом повідомлення в ефірі будь-якого телевізійного каналу про ухвалене у справі судове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у сумі 704 /сімсот чотири/ гривні 80 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Дуда С.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заперечуючи проти оскаржуваного судового рішення відповідач зазначав, що він не мав на меті порушити будь-які права позивача, у виступі йшлося про обговорення проблем, які не пов`язані з позивачем та його особою, прізвище його взагалі не називалося, у діалозі з ведучим відповідач лише звернув увагу на принципи розподілу грошових коштів.

Натомість судом першої інстанції встановлено, що виступ відповідача порушує права позивача з огляду на наступне.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 у прямому ефірі телеканалу «112 Україна», о ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1 приймав участь як народний депутат України.

Відео розміщено на офіційному сайті телеканалу за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як вбачається з відеозапису виступу, переглянутого в судовому засіданні судом першої інстанції, під час відповідей на питання ведучого ОСОБА_1 зазначив наступне (російською мовою): «во власти сегодня находяться те, на кого есть компромат, на таких как ОСОБА_4, или мэр Мелитополя, который стоял под флагами Ленина и кричал «Россия ! Россия ! Референдум ! Отделение !».

Позивач зазначає про те, що така поширена інформація є недостовірною та стосується саме нього, позаяк саме він є мером м. Мелітополь та для пересічного громадянина ця інформація є відомою.

Також аналогічне звинувачення з боку ОСОБА_1 на адресу Мелітопольського міського голови пролунало й у виступі відповідача у 2016 році з трибуни Верховної Ради України, відеозапис якого переглянуто в судовому засіданні. При цьому, у вказаному виступі відповідачем продемонстровано у сесійній залі фрагменти з мітингу, проведеного у м. Мелітополі 02.03.2014, в тому числі виступу на ньому позивача- ОСОБА_2 , який на той час займав посаду секретаря Мелітопольської міської ради.

Тож з аналізу виступів відповідача у Верховній Раді та в ефірі телеканалу «112 Україна» вочевидь вбачається, що мова йде про одну посадову особу, а саме про позивача ОСОБА_2 і про один й той самий його виступ. Доказів протилежного відповідачем суду не надано.

Як в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді представник відповідача зазначав, що ОСОБА_1 вказано у своєму виступі «мэр Мелітополя», а позивач ОСОБА_2 є Мелітопольським міським головою, то неможливо встановити, що виступ відповідача стосувався саме ОСОБА_2 , до того ж такої посади як «мер» взагалі не існує.

Така позиція є суперечливою, позаяк тоді відповідач взагалі не може стверджувати про те, яка особа малася на увазі у критичному виступі, разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач хоча і не називав прізвище, ім`я та по-батькові позивача, проте зазначені ОСОБА_1 факти, зокрема, використання словосполучення «мэр Мелітополя» однозначно вказує про сприйняття аудиторією інформації, яка стосується саме позивача ОСОБА_2 .

Погоджуючись в цій частині з висновком суду першої інстанції, судова колегія вважає, що використання поняття «мер» до посади будь-якого міського голови є загальновживаним, а застосовуючи словосполучення «мер м. Мелітополя», відповідач вказав на конкретну особу, яку можна ідентифікувати.

У виступі вочевидь міститься інформація, яка порушує право на повагу до честі та гідності, та, з огляду на загальнодержавне засудження сепаратизму, безсумнівно, завдає шкоди значеним немайновим правам та інтересам позивача.

Розповсюджена інформація має посилання на конкретні факти, при цьому твердження відповідача про те, що на час проведення мітингу міським головою була інша особа, не впливає на оцінку виступу, позаяк у ньому не було зазначено про те, що йдеться про колишнього голову міста.

Не може бути розцінений публічний виступ відповідача стосовно позивача як оціночні судження.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про інформацію», Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є:"висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості."

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У даному випадку зазначення у виступі відповідача про те, що мер м. Мелітополя на мітингу вигукував певні сепаратистські гасла з наведенням їх у прямій мові, безсумнівно є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідачем була поширена інформація, яка стосувалася позивача, та порушувала його права на повагу до честі, гідності та ділової репутації.

Разом з тим, визначаючи спосіб захисту,Ю суд першої інстанції зобов`язав відповідача з дня набрання судовим рішення законної сили спростувати поширену інформацію шляхом повідомлення в ефірі будь-якого телевізійного каналу про ухвалене у справі судове рішення.

Підстави та порядок спростування недостовірної інформації регламентує стаття 277 ЦК України. Відповідно до частини першої наведеної статті ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право, зокрема, на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини 4 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина 7 статті 277 ЦК України).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2015).

Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою. Відповідний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 914/873/17 та від 07.02.2018 у справі № 923/970/16.

У постанові від 07.02.2018 у справі № 923/970/16 Верховний Суд також вказав, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суд першої інстанції вважав за можливе визначити для позивача спосіб захисту його порушеного права в частині спростування недостовірної інформації саме через зобов`язання ОСОБА_1 протягом місяця з дня набрання судовим рішення законної сили спростувати поширену інформацію шляхом повідомлення в ефірі будь-якого телевізійного каналу про ухвалене у справі судове рішення.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 „Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій" від 28 вересня 1990 року передбачено, що в справах про спростування інформації як відповідачі притягаються автор та орган масової інформації, який здійснив випуск інформації.

Такий спосіб захисту як оголошення судового рішення, або повідомлення про нього, не лише є неможливим у виконанні, а й порушує права та інтереси інших осіб, зокрема, засобів масової інформації (телеканалів), позаяк вони не були залучені до участі в справі та їх неможливо зобов`язати надати ефірний час для відтворення будь-яких текстів, не пов`язаних з їх діяльністю, у визначеному судом порядку.

Тому судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим у цій частині.

При апеляційному розгляді представник позивача не наполягав на застосуванні такого способу захисту.

Тож судова колегія вважає, що за таких обставин сам факт визнання у судовому порядку інформації, розповсюдженої стосовно позивача, недостовірною, є способом захисту його прав, а щодо інших способів, які були б можливі у виконанні, позовні вимоги заявлені не були.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 березня 2019 року по цій справі скасувати в частині покладення на зобов`язання ОСОБА_1 протягом місяця з дня набрання судовим рішення законної сили спростувати поширену інформацію шляхом повідомлення в ефірі будь-якого телевізійного каналу про ухвалене у справі судове рішення, - та в задоволенні цієї частини позовних вимог - відмовити.

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков