КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8751/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки і піклування Бориспільської районної державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та встановлення способу участі батька у вихованні і спілкуванні з дітьми,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою, відповідно до якої, просив суд:

- зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити йому перешкод у спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньою донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визначити наступні способи участі позивача у вихованні і спілкуванні з дітьми:

- особисте безперешкодне спілкування з дітьми, використовуючи будь-які засоби зв`язку: телефон, електронну пошту, Skype тощо, у будь-який час, якщо це не порушує нормального та звичного режиму дітей;

- особисті побачення позивача з дітьми без присутності матері щомісяця у вівторок, середу і п`ятницю у перший і третій тиждень місяця з 17 год. до 20 год.;

- особисті побачення позивача з дітьми без присутності матері щомісяця у вівторок і середу у другий та останній тиждень місяця з 17 год. до 20 год.;

- особисті побачення позивача з дітьми без присутності матері з правом перебування дітей за місцем проживання батька щомісяця: другий та останній тиждень місяця з 18.00 год. п`ятниці до 19.00 год. неділі;

- побачення позивача з дітьми не менше 2-х годин у такі святкові дні як Новий рік, Святвечір, Великдень, день народження дітей за домовленістю з матір`ю;

- відпочинок позивача з дітьми:

- 7 календарних днів під час різдвяно-новорічних свят (з 25 грудня по 8 січня): в парні роки перші 7 днів проводить мати з дітьми, інші 7 днів - проводить батько з дітьми, в непарні роки - навпаки, перші 7 днів проводить батько з дітьми, інші 7 днів - проводить мати з дітьми;

- перші два тижні кожного літнього місяця під час літніх канікул;

- зобов`язати відповідача передавати дітей позивачу на тимчасове проживання на час перебування відповідача за межами України,

- зобов`язати відповідача заздалегідь повідомляти позивача про зміни місця проживання малолітніх дітей та місця їх навчання.

01.04.2016року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої доповнив вимогу: зобов`язати відповідача повернути малолітніх дітей в Україну до їх постійного зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . А також вимогу: зобов`язати відповідача заздалегідь повідомляти позивача про зміни місця проживання малолітніх дітей та місця їх навчання викладено в іншій редакції - зобов`язати відповідача письмово погоджувати з позивачем зміну місця проживання дітей в Україні та за її межами.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він та відповідач ОСОБА_1 є батьками двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з матір`ю дітей у позивача не склалось, тому з травня 2012 року вони проживають окремо. Зазначав, що відповідач з дітьми залишились проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що належить позивачу на праві приватної власності, в якій були створені всі належні умови для проживання та виховання дітей Також зазнав, що двічі на тиждень він забирав дітей з садочка, гуляв з ними, приводив додому, годував, купав та вкладав у ліжечка і тільки після цього від`їжджав до свого місця проживання. Вихідні дні також проводив з дітьми, вони гуляли, відвідували дитячі розважальні майданчики. При цьому зазначив, що всі витрати щодо сплати комунальних послуг за квартиру, ніс позивач, також оплачував перебування дітей у навчальному дошкільному закладі, купував продукти, необхідний одяг для дітей, іграшки, речі для розвитку додаткових здібностей Однак, з середини вересня 2015 року позивач був позбавлений можливості вільно спілкуватися з дітьми, адже відповідач виїхала з квартири, де вони постійно проживали, не повідомивши його про нове місце проживання. Крім того, відповідач без жодних підстав забрала дітей з дитячого садочка. Лише за допомогою дільничного інспектора Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області позивач знайшов дітей, які відвідували дитячий садочок «Джерельце» в с. Чубинське. Однак відповідач не повідомила йому фактичне місце проживання дітей, а за місцем реєстрації відповідача : АДРЕСА_2 , він дітей не знайшов. З метою встановлення дійсного місця проживання дітей та умов їх проживання він звернувся до Служби у справах дітей та сім`ю Бориспільської районної державної адміністрації та до Служби у справах дітей Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації. У зв`язку з неотримання відповіді, вирішив звернутися за захистом своїх прав та прав їх малолітніх дітей до суду.

За змістом поданої заяви про збільшення позовних вимог, позивач доповнив, що в грудні 2015 року він звернувся до Державної прикордонної служби України із заявою про отримання інформації про перетинання малолітніми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Державного кордону України, та з отриманої відповіді дізнався, що 17.12.2015 року діти перетнули кордон, вилетівши до Відня. І він декілька місяців не має інформації про місцезнаходження дітей, жодної згоди на довготриваючи виїзди за межі України він відповідачці не надавав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2016 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 червня 2016 року скасувано, справу переданона новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 , не чинити ОСОБА_2 , перешкод у спілкуванні з малолітніми дітьми сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні і спілкуванні з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не порушуючи шкільного та позашкільного графіку навчання дітей, з урахуванням їх стану здоров`я, не застосовуючи фізичного та психічного насильства, попереджаючи матір ОСОБА_1 про свій візит або про його зміну та забираючи дітей з місця їх проживання, або іншого узгодженого з матір`ю дітей місця:

- особисті побачення ОСОБА_2 з дітьми без присутності матері щомісяця за наступним графіком:

- понеділок і четвер І та ІІІ тижня місяця - з 16.00 год. до 19.00год.;

- вівторок і четвер ІІ та ІV тижня місяця - з 16.00 год. до 19.00год.;

- особисті побачення ОСОБА_2 з дітьми без присутності матері з правом перебування дітей за місцем проживання батька щомісяця 1 та ІІІ тиждень місяця - з суботи 10.00 год. до неділі 18.00год.;

- побачення ОСОБА_2 з дітьми не менше 2-х годин у святкові дні : Новий рік, Святвечір, Великдень, день народження дітей, - за домовленістю з матір`ю дітей ОСОБА_1 ;

- відпочинок позивача з дітьми:

- 2 тижні літніх канікул для оздоровлення дітей, в перші два тижня будь-якого літнього місяця, або інші за домовленістю з матір`ю дітей - ОСОБА_1 ,

- а також особисте безперешкодне спілкування ОСОБА_2 з дітьми, використовуючи будь-які засоби зв`язку: телефон, електронну пошту, Skype тощо, у будь-який час, якщо це не порушує нормального та звичного режиму дітей.

Зобов`язати ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 про зміну місця проживання та місце навчання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 26 квітня2019 року подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов частково, визначити наступні способи участі батька у вихованні і спілкуванні з дітьми шляхом:

- особистого спілкування кожного четверга з 16.00 год. до 19.00 год. з поверненням дітей матері;

- кожної першої та третьої неділлі місяця в особисте спілкування з дітьми з 11.00 год. до 16.00 год. в загально доступних місцях без перебування за місцем проживання батька з поверненням дітей матері не пізніше 17.00год.

В апеляційній скарзі зазначала про безпідставне задоволення судом вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, оскільки суд не звернув уваги на те, що позивач не надав суду доказів на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог в цій частині позову. Вказувала, що суд не звернув уваги на те, що відповідач спростувала доводи позивача і надала суду докази, які свідчать про відсутність з її боку будь-яких перешкод чи неправомірних дій позивачу в його спілкуванні з дітьми. Крім того, зазначала про незконність судового рішення та не відповіднісь інтересам дітей в частині графіку побачень (спілкування позивача з дітьми). Оскільки суд не звернув уваги на відсутність поки що довірливих стосунків батька з дітьми та їх категоричне не бажання проводити з ним час у нього дома.

Стосовно перебування дітей за місцем проживання батька щомісяця перший та третій тиждень місяця з суботи 10.00 год. до неділлі 18.00 год. відповідач категорично заперечує, оскільки визначення позивачем такого часу спілкування, тобто протягом двох вихідних днів, призеде до неможливості спілкування матері у вільний від роботи час, відповідного дисбалансу.

Також, відповідач в апеляційній скарзі зазначала, що рішенням суду першої інстанції в частині зобов`язання ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 про зміну місць проживання та навчання дітей покладено неправомірно обо`язок на матір, оскільки такого обо`язку не передбачено жодним нормативним актом з огляду на те, що судом вже визначено місце проживання дітей з матір`ю. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про проведення позивача з дітьми перші два тижні літнього місяця є передчасним, оскілька така вимога може бути реалізована згодом при налагодженні довірливих стосунків батька та дітей. Щодо задаволення вимоги про особисте безперешкодне спілкування ОСОБА_2 з дітьми використовуючи будь які засоби зв`язку, відповідач в апеляційній скарзі зазначила про те, що сімейним законодавством України передбачена безпосередня участь батьків у вихованні своїх дітей, а тому при відсутності доказів ненадання дистанційного спілкування батька з дітьми, така вимога є надуманою та неправомірною, та з огляду на конкретні обставини у справі не підлягає вирішенні таким чином.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилався на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги не грунтуються на вимогах сімейного законодавства України, яким передбачено основний принцип рівності прав батьків на спілкування з дітьми. Проживання одного із батьків окремо від дитини не впливає на обсяг батьківських прав і це прямо передбачено законом. Права і можливості ОСОБА_2 , щодо спілкування з дітьми не можуть бути абсолютно однаковими по часу і з правами і можливостями ОСОБА_1 , однак вони мають бути праймні співмірними і достатніми у першу чергу для виконання батьківських обов`язків. У запропонованому відповідачем графіку спілкування батька з дітьми така рівність прав і обов'язків заперечується. Заперечення рівності прав батьків на спілкування з дітьми, яке матір`ю фактично здійснюється та не дотримання такої рівності по відношенню до батька, також є перешкоджанням йому у спілкуванні з дітьми та участі у їхньому вихованні, що є підтавою для отримання судового захисту позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що відповідач ОСОБА_1 , з якою проживають малолітні діти, чинить перешкоди позивачу, який проживає окремо, у спілкуванні з дітьми та їх вихованні.

Визначаючи способи участі позивача у вихованні дітей, тобто систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дітьми місця проживання батька, місце та час їхнього спілкування, суд першої інстанції брав до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з батьків, вік дітей, стан їхнього здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я позивача та відсутність даних про зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1, 3 ст.152 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

За змістом ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згіднодо вимог ч.1,2 та 3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом ч.1 ст.159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до вимог ч.2 вказаної статті суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Згідно з вимогами ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1, 3 ст.152 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

За змістом ст. 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згіднодо вимог ч.1,2 та 3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом ч.1 ст.159 Сімейного кодексу України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Відповідно до вимог ч.2 вказаної статті суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до положень ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Судом встановлено, що сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували та є батьками двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями свідоцтв про народження дітей (т.1 а.с.7,8).

Згідно довідки ОСББ «Салютна 1-Б», реєстраційного посвідчення №034045 від 05 грудня 2007 року, договору дарування квартири від 03 грудня 2008 року (т.1 а.с.12,13,14) діти з народження проживали та були зареєстровані в належній позивачу на праві власності квартирі АДРЕСА_3 .

Встановлено, що листом дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №467 від 29 жовтня 2015 року (т.1 а.с.15) підтверджується, що малолітні діти сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відвідували ДНЗ (ясла-садок) №467 з 13 вересня 2013 року і по 11 вересня 2015 року, куди вони були влаштовані їх батьком ОСОБА_2 , який здійснював оплату за дитячий садок, допомагав у благоустрою дошкільного закладу.

Крім того, з дослідженої відповіді на адвокатський запит адвоката Савіцької С.Л. судом встановлено, що батьками заздалегідь не було повідомлено керівництво дошкільного закладу та вихователів групи про необхідність переведення дітей до іншого навчального закладу, а також що документи забрані 28.09.2015 року, і батько дізнався про те, що мати дітей забрала документи з дитячого садочка, зателефонувавши в дитячий садок (т.1 а.с.15).

Встановлено, що позивач з народження брав участь в утриманні їх з відповідачем дітей, що підтверджується долученими до матеріалів справи квитанціями про оплату за харчування дітей в дитячому закладі (т.1 а.с.42-59), відповідною розпискою відповідача, на той час ОСОБА_1 від 13.07.2013 року щодо відсутності в неї фінансових та моральних претензій до батька її дітей та його участі у їх утриманні (т.1 а.с.60), їх перепискою з мобільного телефону за період березень, квітень, травень, червень, серпень, початок вересня 2015 року (т.1 а.с.62-78).

Судом першої інстанції встановлено, що з метою встановлення місцезнаходження дітей, позивач звертався з листами до ОСОБА_1 за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 (т.1 а.с.17), а також до Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області (т.1 а.с.18,19), Служби у справах дітей Шевченківського району м.Києва, Служби у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації (т.1а.с.20-21,22-23).

Відповідно до висновку ДІМ Бориспільського МВ від 21 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 разом з малолітніми дітьми переїхала проживати в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.19).

Встановлено, що згідно листа дошкільного навчального закладу загального розвитку (ясла-садок) «Джерельце» від 22.12.2015 (т.1 а.с.80) малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відвідували дошкільний заклад з 01.10.2015, що знаходиться в АДРЕСА_5 , а також, що з 15.12.2015 року діти дошкільний заклад не відвідують, в телефонному режимі мама повідомила, що діти захворіли.

Також з вказаного листа встановлено, що за час перебування у закладі діти зарекомендували себе урівноваженими, завжди готовими прийти на допомогу. Батько дітей часто їх відвідував, спілкувався з ними на території та в приміщенні закладу. Діти зустрічали батька з задоволенням проводжали з ним час, сумували та плакали, коли він їх залишав. ОСОБА_2 приходив до дітей з подарунками, гостинцями, здійснив оплату за перебування дітей в дошкільному закладі в листопаді місяці 2015 року (т.1 а.с.80).

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису здійсненого позивачем від 21.10.2015 року, який збережений на флеш-накопичувачі, що зберігається в матеріалах справи (т.2 а.с.168), судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 відзняв свою зустріч у ДНЗ «Джерельце» із дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Переглянутий відеозапис свідчить про прихильне ставлення дітей до батька, відсутність вимушеності та відчуженості у спілкуванні; діти радіють зустрічі з батьком, розповідають йому про своє життя, висловлюють бажання відвідати батька.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на піставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 12 грудня 2014 року (т.1 а.с.86,87-88), характеристики, виданої Колонщинською сільською радою від 13.11.2015року та актом обстеження умов проживання (т.1 а.с.83,85),проживає, але не зареєстрований в АДРЕСА_6 , в належному йому на праві власності будинку, та характеризується з позитивної сторони.

В судовому засіданні встановлено, та долученими доказами підтверджується, що ОСОБА_1 повторно змінила місце проживання дітей, виїхавши з ними за кордон.

Так, з листа Державної прикордонної служби України вбачається, що 17 грудня 2015 року малолітні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перетнули державний кордон України за напрямом «Київ-Відень» (т. 1 а.с.144).

Встановлено, що ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 07 лютого 2019 року було звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України (т.3 а.с.246-248), за змістом якої відповідач 17.12.2015року під час оформлення пасажирів, які відлітали літаком рейсу №668, сполученням «Київ-Відень», при проходження паспортного контролю в терміналі «Д»ДП МА «Бориспіль», діючи умисно для перетину Державного кордону України зі своїми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , пред`явила підроблений документ, а саме: нотаріально посвідчену заяву від 24.11.2015 року про надання згоди ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на тимчасові поїздки дітей: сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Сполучених Штатів Америки на період з 24.11.2015 року по 03.06.2016року, виготовлену на спеціальному бланку нотаріальних документів серії НАС №3097217.

За змістом ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що факт використання відповідачкою ОСОБА_1 завідомо підробленої довіреності підтверджується вищевказаної ухвалою Бориспільського міськрайонного суду про звільнення її від кримінальної відповідальності.

Також судом вірно встановлено, що будь-яких інших належних і допустимих доказів того, що відповідач виїхала з дітьми за кордон з відома та за згодоюпозивача, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з наказом від 04.08.2016року Суду Сполучених Штатів Америки до Середніх районів штату Флорида, підрозділ суду у м.Орландо, справа №6:16-cv-1325-Orl-41 KRS, районного судді Карлоса Е.Мендози, суд присудив та наказав наступне:

1. заяву ОСОБА_2 про повернення неповновлітніх дітей задовольнити.

2. Клопотання відповідача про скасування наказу про тимчсову заборону та наказу на арешт відхилити.

3. Протягом п`яти днів з моменту видачі цього наказу діти повинні бути повернуті в Україну під опіку заявника.

4. Судові виконавці США повинні провести заявника та його дітей в Міжнародний аеропорт Орландо для того, щоб забезпечити їх безпечний виліт із Сполучених Штатів. Після цього адвокат заявника має письмово повідомити цей Суд про виїзд заявника з його дітьми.

5. Секретарю Суду передати свідоцтва про народження дітей адвокату заявника, який має передати ці документи заявника для виїзду в Україну.

6. Після цього Секретар має закрити цю справу. (т.2 а.с.142-151).

Судом встановлено, що після передачі дітей позивачу ОСОБА_2 судовими виконавцями США в серпні 2016 року, діти повернулись з позивачем в Україну та проживали в с.Березівка Макаринського району Київської області з позивачем та його родиною (дружиною та її неповнолітнім сином) в належному позивачу будинку по АДРЕСА_6 .

Встановлено, щоз 07.12.2016 року до 29 травня 2017 року діти сторін проживали нарізно: донька ОСОБА_6 залишилась проживати з батьком в с.Березівка Макарівського району за вищевказаною адресою, сина ОСОБА_5 забрала з дитячого дошкільного закладу «Капітошка», в с.Колонщина Макарівського району Київської області відповідач ОСОБА_1 , та він проживав із матір`ю в АДРЕСА_2 . Що також підтверджується листом Макарівського відділення поліції ГУ НП в Київській області від 23.12.2016 року №Ш-549 (т.2 а.с.152).

Як вбачається з наданих відповідачем ОСОБА_1 копій її звернень та листування протягом серпня 2016 - січня 2017 вона зверталась з численними скаргами на дії ОСОБА_2 , щодо позбавлення її можливості спілкуватися з дітьми (т.3 а.с.19-59).

Встановлено, що дочка ОСОБА_6 була повернута батьком ОСОБА_2 матері ОСОБА_1 в кінці травня - на початку червня 2017 року після визначення в судовому порядку місця проживання дітей з матір`ю.

Згіднорішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29 травня 2019 року у вищевказаній справі №3762/20047/16-ц (т.2 а.с.56-60), в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів було відмовлено та задоволено зустрічний позов відповідача ОСОБА_1 , та визначено місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1.

Згідно з довідкою ОСББ «Чубинська Перлина» від 14.02.2018 №11 ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_5 - з 07 грудня 2016 року та ОСОБА_6 - з 1 червня 2017 року проживають у власній квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_2 (т.2 а.с.64).

Судом встановлено, що надані суду дослідження висновків спеціалістів, а саме:

- Висновок за результатами психологічного обстеження на звернення ОСОБА_2 від 28 грудня 2015 року, складеного психологом ОСОБА_7 (т.1 а.с.103-113);

- Висновок за результатами психологічного обстеження на звернення ОСОБА_2 від 07 вересня 2016 року, складеного психологом ОСОБА_7 (т.2 а.с.176-182);

- Висновок спеціаліста доктора психологічних наук, старшого наукового співробітника асистента кафедри психології розвитку Київського національного університеті ім. Т.Шевченка (спеціальність «педагогічна та вікова психологія») ОСОБА_8 від 29.01.2017 та 02.10.2017 (т.2 а.с.61-67,70-83);

- Висновок (відгук) за результатами опрацювання висновку спеціаліста-психолога ОСОБА_7 від 07.09.2016, складеного спеціалістом доктором психологічних наук, старшим науковим співробітником, асистентом кафедри психології розвитку Київського національного університеті ім. Т.Шевченка ОСОБА_8 (т.3 а.с.89-95);

- Рецензія на «Висновок фахівця від 29.01.2017р.» та «Висновок фахівця від 2.10.2017р.», підготовлені психологом ОСОБА_8 , від 16 травня 2018 року, складену психологом ОСОБА_7 (т.3 а.с.145-151), проводились спеціалістами в різний час, за зверненнями одного з батьків, позивача або відповідача відповідно.

Отже, судом вірно встановлено, що суттєвою обставиною є те, що жодного разу обстеження не відбувалися за ініціативою обох батьків. Спеціаліст ОСОБА_7 не спілкувалась з відповідачем, в той час як спеціаліст ОСОБА_8 безпосередньо не спілкувалась з позивачем, а їх спілкування з дітьми здійснювалось з ініціативи та сприяння одного з батьків, з ким на той час проживали діти.

Крім того, обстеження дітей здійснювалось після ряду вочевидь травмуючих для них обставин: спочатку - тривалої розлуки з батьком ОСОБА_2 , потім - примусового вилучення дітей у матері ОСОБА_1 та передачі батькові судовими виконавцямиСполічених Штатів Америки, та повернення їх до України в серпі 2016 року без супроводу матері, з якою вони тривалий час проживали; в подальшому - протягом тривалого часу позбавлення дітей можливості повноцінного спілкування з матір`ю, а також примусового роз`єднання дітей в грудні 2016 року. через повернення відповідачкою ОСОБА_1 сина ОСОБА_5 із залученням сторонніх осіб (даний факт повністю визнаний сторонами) до вирішення в суді спору щодо визначення місця їх проживання, внаслідок цього - тривалої відсутності спілкування дітей між собою.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що такі обставини безумовно мали вплинути, та, як свідчать висновки спеціалістів, вплинули на поведінку дітей, ставлення дітей до змін в їхньомужитті та до близького оточення, в тому числі до батьків.

В зв`язку з чим суд вірно критично оцінивнадані суду висновки, які не є висновками судових експертів, і та обставина, що, будучи допитаними в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підтримали викладені ними у висновках результати проведених ними досліджень не може бути підставою для надання переваги одних висновків над іншими, оскільки клопотання про проведення судової психологічної експертизи з тих самих питань, з яких приводились дослідження спеціалістами психологами, сторонами заявлено не було.

Водночас, суд вірно зазначив, що викладені у висновках психологів дослідження та їх результати не містять фактичних обставин, які б не були встановлені судом на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, окрім висновків спеціалістів щодо індивідуально-особистісних особливостей дітей.

Суд,заслухавши пояснення та думку малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку ст.171 СК України, дійшов вірного висновку про те, що діти жодних вочевидь негативних спогадів про обставини їх спілкування з батьком та його родиною не навели, підтвердили, що фізично їх не карали. Так, діти, в основному ОСОБА_5 , висловлювали небажання спілкуватися з батьком, пояснюючи це страхом, що їх заберуть у мами. Водночас, розповіли, що разом з батьком, без присутності інших осіб, відвідували цирк, планетарій. При цьому малолітній ОСОБА_5 переконаний, що батько, позивач у справі, зробив це лише тому, що їх мама наполягла, щоб батько їх туди зводив. Вважають, що батько ними не цікавиться. Діти підтвердили, що навчаються індивідуально з вчителькою на дому та дистанційно, відвідують протягом всього навчального тижня та по суботам додаткові заняття, а саме: ОСОБА_6 - заняття з музики, танців, ОСОБА_5 - з футболу, спортінгу, шахів. Пояснили, що відвідували басейн. Повідомили, що полюбляють їздити до бабусі.

Суд встановлено, що вищевказані обставини були предметом дослідження в іншій цивільній справі №761/20047/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей (т.2 а.с.56-60).

Судом встановлено, що згідно характеристики, виданої головою правління ОСББ «Чубинська Перлина» від 31 серпня 2016 року (т.3 а.с.70) відповідач ОСОБА_1 є власницею квартири в АДРЕСА_2 , де проживала з дітьми з жовтня 2015 року, діти були добре одягнені та доглянуті, ОСОБА_1 займалась вихованням дітей, проводила з ними багато часу на дитячому майданчику, за період проживання зарекомендувала себе ввічливою, доброзичливою по відношенню до сусідів, знайомих, дотримується порядку та чистоти; з наданої характеристики, виданої Український-Азербайджанський інститут соціальних наук і самоврядування ОСОБА_9 ПрАТ «ВНЗ «Межрегіональної Академії управління персоналом», ОСОБА_1 за час її навчання у ВУЗі зарекомендувала себе з позитивного боку (т.2 а.с.71).

Суд вірно критично оціниввикладені в наданих ОСББ «Чубинська Перлина» довідках від 21.03.2017 року (т.2 а.с.10) та від 14.02.2018 року (т.2 а.с.64) обставини, що батько дитини ОСОБА_2 за весь період (поки позивач з дітьми проживає в АДРЕСА_2 ) жодного разу не звертався в ОСББ «Чубинська Перлина» по питанню побачення дитини, на території будинку працівники ОСББ його не бачили, що він приїжджав чи передавав подарунки, оскільки не зазначено, хто саме із працівників ОСББ особисто або наглядно знайомий з позивачем. Крім того, сам факт, що позивач не звертався до адміністрації ОСББ, або що його не бачили працівники ОСББ, не є достатнім підтвердженням того, що позивач не приїздив до будинку з метою побачення з дітьми.

Крім того, судом вірно встановлено, що звернення позивача до суду з даним позовом мало місце в листопаді 2015 року після зміни відповідачем місця проживання дітей та зміни дошкільного навчального закладу, який вони відвідували. Будь-яких належних і допустимих доказів того, що відповідач повідомила позивача про таку зміну, суду надано не було.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції вірно вважав доведеним, що відповідач ОСОБА_1 без відома та згоди позивача вивезла дітей за межі України, не повідомивши позивача про їх місце перебування.

Встановлено, що згідно з вищевказаним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29 травня 2017 року (т.2 а.с.56) батько дітей ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дітей з батьком у травні 2016 року, тобто після виїзду відповідача з дітьми до США та до повернення дітей в Україну на підставі вищезазначеного наказу від 04.08.2016 року Суду Сполучених Штатів Америки до Середніх районів штату Флорида, підрозділ суду у м.Орландо (т.2 а.с.142-151).

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що встановлені в ході даного судового розгляду обставини, які спонукали позивача звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, свідчать про те, що відповідачем ОСОБА_1 були створені перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні.

Даючи оцінку дослідженим доказам та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обставин, які б свідчили про те, що поведінка позивача, його ставлення до дітей, створюють небезпеку для їх здоров`я, не встановлено.

Згідно з висновком органу опіки та піклування (т.2 а.с.229-230), а також , враховуючи дані обстеження умов проживання позивача (т.1 а.с.85), суд дійшов правильного висновку про те, що за місцем проживання позивача ОСОБА_2 в належному йому на праві власності будинку по АДРЕСА_6 , є належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей.

Суд, врахувавши вищезазначені обставини, а також визначене рішенням суду місце проживання дітей з їх матір`ю ОСОБА_1 , яка на даний час мешкає в с.Чубинському Бориспільського району Київської області, відстань до місця проживання батька дітей ОСОБА_2 в с.Березівка Макарівського району Київської області, подорож між якими, як визнано сторонами, займає близько двох годин, а також, врахувавши дані щодо завантаження дітей додатковими розвиваючими заняттями, та бажання позивача сприяти дітям у додатковому розвитку їх фізичних, інтелектуальних та творчих здібностей, вірно виходив з того, що порядок участі позивача у спілкуванні з дітьми не має змінювати визначеного судом місця їх проживання, забезпечуючи позивачу рівні можливості участі у вихованні дітей, при цьому сприяти якнайкращим інтересам дітей, їх гармонійному розвитку, психологічному комфорту та безпеці.

Суд вірно не погодився із запропонованим відповідачем порядком участі батька у спілкуванні з дітьми, оскільки, такий порядок вочевидь обмежує права позивача у тривалості та умовах його спілкування з дітьми, що, безумовно, впливатиме і на якість такого спілкування, та не забезпечуватиме рівних прав сторін на особисте виховання дітей.

Суд також вірно врахував, що позиція сторін в ході судового розгляду свідчить про неможливість на даний час їх нормального конструктивного спілкування між собою та, відповідно, врегулювання спірних питань, що виникли та можуть об`єктивно виникати в процесі виховання дітей шляхом домовленостей між собою, а отже потребує відповідного регламентування задля запобігання можливих зловживань сторонами та виникнення конфліктів, які, безумовно, позначились та можуть позначитись на психоемоційному стані дітей.

За таких обставин, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_1 , з якою проживають малолітні діти, чинить перешкоди позивачу, який проживає окремо, у спілкуванні з дітьми та їх вихованні.

Крім того, визначаючи способи участі позивача у вихованні дітей, тобто систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дітьми місця проживання батька, місце та час їхнього спілкування, суд першої інстанції вірно брав до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з батьків, вік дітей, стан їхнього здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я позивача та відсутність даних про зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Таким чином, враховуючи висновки та вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 04.10.2017 року про скасування судових рішень в даній справі, які є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції під час нового розляду справи відповідно до ч. 5 ст. 411 та ст. 417 ЦПК України, суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, належним чином обґрунтував свої висновки щодо обгрунтованих доводів позивача та безпідставності доводів відповідача, вірно встановив обставини, що мають значення для справи, та дослідив наявні в матеріалах справи докази, в повній мірі враховав інтереси дітей, їх вік, психологічні особливості, нерозлучність з матір`ю, а також встановив, в чому саме полягає перешкоджання матір`ю у спілкуванні батька з дітьми.

Суд апеляційної інстанції не вбачає порушень норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно задовольнив позовні вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми у зв`язку з ненаданням позивачем доказів на підтвердження цих обставин, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом правильно встановлено те, що відповідач ОСОБА_1 , з якою проживають малолітні діти, чинить перешкоди позивачу ОСОБА_2 , який проживає окремо, у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, і цим обставинам позивач надав належні, допустимі, достовірні та достатні докази, яким суд першої інстанції дав оцінку у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення та не відповідність інтересам дітей в частині графіку побачень (спілкування позивача з дітьми) та перебування дітей за місцем проживання батька щомісяця перший та третій тиждень місяця з суботи 10.00 год. до неділлі 18.00 год. у зв`язку з відсутністю поки що довірливих стосунків батька з дітьми та їх категоричне не бажання проводити з ним час у нього дома, також суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки таке право не обмежено законом і спілкування батька з дітьми за його місцем проживання не перешкоджає нормальному розвитку дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначення позивачу часу спілкування з дітьми протягом двох вихідних днів призеде до неможливості спілкування матері у вільний від роботи час та до відповідного дисбалансу, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом першої інстанції визначено особисті побачення позивача з дітьми щомісяця перший та третій тиждень місяця з суботи 10.00 год. до неділлі 18.00 год., відповідно другий та четвертий тиждень місяця у вихідні дні діти залишаються з матір`ю.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності зобов`язання відповідача повідомляти ОСОБА_2 про зміну місць проживання та навчання дітей, суд апеляційної інстанції також відхиляє, оскільки судом вірно встановлено, що відповідач без згоди позивача змінювала місце проживання дітей та дошкільного навчального закладу, який вони відвідували.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «14» серпня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк
О.І. Сліпченко