КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 367/3456/19

15 серпня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Невідомої Т.О.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Олійника Василя Богдановича на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Оладько С.І., про відмову в забезпеченні позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просив стягнути із відповідачки заборгованість за договором позики у сумі 20800 доларів США, 3 % річних в сумі 19335,83 грн. та пеню - 225495, 45 грн.

06.05.2019 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову у даній справі. Просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_2 , в межах суми 797 071,28 грн., до завершення розгляду даної справи по суті та набрання судовим рішенням законної сили. Заяву обгрунтовував тим, що відповідачка тривалий час ухиляється від виконання взятих на себе обов`язків за договором позики, у нього є підстави вважати, що вона може відчужити належне їй майно, що призведе до неможливості виконання рішення у випадку задоволення його позову.

10 липня 2019 року ухвалою Ірпінського міського суду Київської області було відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 06 червня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Олійник Василь Богданович надіслав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2019 року та прийняти нову постанову про задоволення заяви про забезпечення позову та накласти арешт на все майно, в межах суми 797071,28 грн., що належить ОСОБА_2 до завершення розгляду даної справи по суті та набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що ухвала суду про відмову у забезпеченні позову є незаконною, постановлена із порушенням норм процесуального права. Зазначив, що судом не враховано жодного обґрунтування заяви про забезпечення позову та відмовлено в її задоволенні з непередбачених чинним законодавством підстав.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Олійник Василь Богданович підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованість за договором позики у сумі 20800 доларів США, 3 % річних у сумі 19335,83 грн. та пеню -225495, 45 грн.

06 травня 2019 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на все майно, в межах суми 797 071,28 грн., що належить ОСОБА_2 до завершення розгляду даної справи по суті та набрання судовим рішенням законної сили, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі в подальшому може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, оскільки відповідачкою може бути відчужене належне їй майно.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не конкретизував на яке саме майно він просить накласти арешт та не зазначив,яке саме майно належить відповідачці усправі.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, вирішуючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача, суд має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Таким чином законодавством передбачений обов`язок зазначення в заяві про забезпечення позову інших відомостей, необхідних для забезпечення позову.

З наведеного випливає, що відомості про те, на яке саме майно позивач просить накласти арешт, де це майно знаходиться, на яких рахунках та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, належне відповідачці на праві власності, в межах ціни позову, позивач не вказавна яке саме майно просить накласти арешт та де це майно знаходиться.

За таких обставин, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову з непередбачених законодавством підстав.

Відсутність відомостей про конкретне майно відповідачки ОСОБА_2 та про його вартість не дає змогу визначити співмірність засобів забезпечення позову із заявленими вимогами.

Отже заявником не надано суду належних та допустимих доказів того, що у власності відповідачки є будь-яке рухоме або нерухоме майно, а також грошові кошти, які перебувають на рахунках в банківських установах та на які він просив накласти арешт, як і не зазначено конкретний перелік майна, на яке він просив суд накласти арешт та де вказане майно знаходиться.

При цьому колегією суддів враховується правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду від 28.03.2019 року по справі №824/239/2018. Так, Верховним Судом звернуто увагу на те, що судове рішення, як найвищий акт правосуддя, повинно бути виконуваним, оскільки виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Верховний Суд вважав, що застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на все майно боржників у межах суми вимог, при відсутності відомостей про вартість такого майна - є невиконуваним.

Ураховуючи те, що позивач не вказав на яке саме майно відповідачки просить накласти арешт та де це майно знаходиться, суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні його заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все належне відповідачці майно, в межах суми 797071,28 грн.

Одночасно колегією суддів звертається увага на те, що ОСОБА_1 не позбавлений права на повторне звернення до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову із обґрунтуванням заявиналежними доказами, зокрема, доказами належності конкретного майна відповідачці, в разі подачі заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2019 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Олійника Василя Богдановича.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Олійника Василя Богдановича залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий: Судді: