Справа № 640/3193/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Кострової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача, ОСОБА_2 , в якому після його збільшення просить стягнути суму боргу за договором позики в сумі 39 084 675 грн. проценти за користування позикою в сумі 21504497,02 грн., а також 3% річних в сумі 533264,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, предметом якого були грошові кошти в сумі 1434300 доларів США, що підтверджується розпискою від 15.03.2015року. Позивач надав відповідачу кошти, однак останній позику не повертає, тому він просить стягнути усю суму позики з відповідача в перерахунку по курсу НБУ станом на 13.08.2018р. в сумі 39084675 грн. Також у відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України просить стягнути проценти за користування позикою за період з 16.03.2015р. по 28.02.2018р. в сумі 21504497,02 грн., а також на підставі ст. 625 ЦК України пеню, розраховану на день подання збільшень позовних вимог в сумі 533264,88 грн.

Відповідач у відзиві на позов та представник у судовому засіданні проти позову заперечував частково, зазначаючи, що позивчем не надано доказів звернення з вимогами поза строкового виконання боргу, також сторони встановили зміст зобов"язань у тому числі строки виконання боржником шляхом внесення щомісячних платежів. Так, договором встановлено обов"язок боржника повернути борг частинами, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і штрафні санкції мають рахуватися за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (відповідачем надано власний розрахунок 3% річних). Також відповідач зазначає, що повністю заперечує в частині позовних вимог щодо стягненя процентів за користування коштами оскільки нарахування відсотків до позики в іноземній валюті на рівні гривневої облікової ставки в розмірі 30%, 27% є несправедливою оскільки НБУ не встанвлює облікову ставку для доларів США.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, наданий суду оригінал розписки за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання відповідачем від позивача грошових коштів зазначених у розписці.

Згідно тексту розписки, відповідач зобов`язався повертати борг частками, починаючи з травня 2015р., щомісячно не менше ніж 15000 дол. США.

Наявність оригіналу розписки у позивача, відсутність доказів неправомірного заволодіння позивачем розпискою, свідчать, що позивач є володільцем зобов`язань відповідача, щодо повернення коштів в сумі 1434300 доларів США, які до теперішнього часу є не виконані.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Зазначені нормативні акти не містять заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, що узгоджується із правовою позицію викладеною у постанові Великої палати ВС справа № 373/2054/16-ц від 16.01.19р.

Із тексту розписки вбачається, що сума позики надана у дол. США, з відповідач зобов`язався повертати в дол. США, що визнано ним під час судового розгляду. Тому заборгованість підлягає стягненню в дол. США.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі

прострочення повернення чергової частини позикодавець має право

вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та

сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього

Кодексу.

Згідно розписки відповідач повинен повертати суму позики частинами - щомісячно 15000 дол. США, однак доказів виконання умов договору суду не надано, тобто відповідач прострочив сплату частини позики, тому у позивача винило право на дострокове стягнення усієї суми.

Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача суму основного боргу в розмірі 1434300 доларів США

Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів в сумі 21504497,02 грн. за користування грошовими коштами суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Аналогічну думку висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Враховуючи те, що договір позики між сторонами було укладено в іноземній валюті, розмір і порядок сплати процентів договором не визначено, положення ст. 1048 ЦК України, в даному випадку застосуванню не підлягають, враховуючи валюту зобов`язання, тому позов в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 21504497,02 грн. не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наявність строкової заборгованості станом на 13.08.2018р. в сумі 570000 дол. США, позивач має право на стягнення 3% відсотків річних за період прострочення сплати вказаних коштів.

Позивач просить стягнути з відповідача 3% річних, заборгованість яких виникла станом на 13.08.2018р.

Суд при розрахунку 3% річних враховує період прострочення, який складає 1170 днів (з 01.06.2015р. по 13.08.2018р.), а також суму прострочення станом на 13.08.2018р., яка відповідно до умов договору повинна бути сплачена щомісячними платежами та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 54813,70 дол. США . (570000х3х1170:365:100)

При цьому суд не погоджується із розрахунком 3% річних наданим відповідачем, оскільки відповідач повинен сплатити 3 відсотки не за кожен день прострочення, а 3 % річних.

Посилання відповідача на аналогічні рішення судів у справах №№640/12617/17, 640/17127/15, судом не приймається, оскільки судові рішення у вказаних справах стосуються інших договорів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 43, 81, 82, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 1434300 дол. США. та 3% річних за час прострочення сплати боргу в сумі 57698 дол. США 63 центи.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в су3мі 8810 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Харківського апеляційного суду, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 16.08.2019року.

Суддя Н.М. Бородіна