Справа № 309/4512/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 серпня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів Кожух О. А., Кондор Р. Ю.

з участю секретаря Волощук В. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 03 листопада 2015 року, ухвалене суддею Савицьким С. А., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 пред`явила позов до ОСОБА_1 про відібрання дитини.

Свої вимоги мотивувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є неповнолітня дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно рішення Хустського районного суду від 27 жовтня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, а сина залишено на утриманні та вихованні матері ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу позивачка разом з дитиною проживала в будинку своїх батьків в по АДРЕСА_1 . На початку вересня 2015 року, відповідач, без згоди матері, забрав дитину від її батьків, та всупереч судовому рішенню утримує дитину біля себе, не дозволяє позивачці бачитися з нею, ігноруючи вимоги про її повернення. У зв`язку з цим позивачка просила негайно передати сина матері (Т.1, а.с.3-5).

Рішенням Хустського районного суду від 03 листопада 2015 року позов задоволеною. Відібрано від ОСОБА_1 неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час розгляду справи знаходиться по АДРЕСА_2 або з будь-якого іншого місця, де б він не перебував, та передано його на постійне місце проживання до матері ОСОБА_2 (Т.1, а.с.111-113).

На це рішення відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Зазначає, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позовні вимоги, які позивач не заявляв. Крім того, судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі в справі служби у справах дітей Хустської міської ради для надання відповідного висновку щодо умов проживання неповнолітнього та позивачки. Також було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про визнання явки позивача обов`язковою. Відповідач вважає рішення суду першої інстанції необ`єктивним та упередженим, просить його скасувати, в задоволенні позову про відібрання дитини відмовити (Т.1, а.с.123-126).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 скаргу підтримали та просили задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася вдруге, хоча була повідомлена про час та місце його проведення належним чином, в тому числі шляхом оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновків, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов про відібрання дитини суд першої інстанції виходив з того, що є рішення Хустського районного суду від 27 жовтня 2014 року, яким неповнолітню дитину залишено на утриманні та вихованні матері.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звертався із клопотанням про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої цивільної справи № 309/3653/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. Відмовляючи у задоволенні даного клопотання місцевий суд не врахував, що ці справи є взаємопов`язані і вирішення однієї справи без іншої є неможливим. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості її розгляду до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства. Таким чином, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказане, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Крім того, за положеннями статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати свої власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини. З цією метою дитині надається можливість бути заслуханою в ході судового чи адміністративного розгляду, безпосередньо або через представника чи відповідний орган.

З матеріалів справи слідує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є неповнолітня дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно рішення Хустського районного суду від 27 жовтня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, а сина залишено на утриманні та вихованні матері ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу позивачка разом з дитиною проживала в будинку своїх батьків по АДРЕСА_1 .

Допитані в якості свідків у справі №309/3653/15 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є батьками ОСОБА_2 , підтвердили , що їх донька ОСОБА_2 спочатку виявила бажання на нетривалий час виїхати на проживання до Чеської Республіки, а тому залишила дитину на їх вихованні. Однак, через деякий час ОСОБА_2 повідомила, що зробила вибір у своєму житті та має намір вийти заміж за ОСОБА_7 , з яким буде постійно проживати у Чеській Республіці. Після чого вони вирішили повернути неповнолітню дитину на виховання батька - ОСОБА_1 , про що склали нотаріально завірену заяву.

Згідно нотаріально посвідченої заяви № 559-560 від 07 вересня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 добровільно без будь-якого тиску передали їхнього онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання батьку ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю їхньої доньки ОСОБА_2 на території України.

Крім того, судом встановлено, що малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сам не хоче повертатися до матері, про що свідчать відповідні акти, складені державним виконавцем (а.с.220-223).

Більше того, спілкування сина разом з матір`ю негативно впливає на хлопчика. Консультантом-психологом Хустської районної психолого-медико-педагогічної консультації з дитиною була проведена бесіда, в результаті якої батькові рекомендовано створити умови, які будуть сприяти охоронному режиму нервової системи хлопчика та звернутися до дитячого лікаря-невропатолога з метою огляду та, у разі потреби, симптоматичного лікування (а.с.127, 225).

Судом також встановлено, що одночасно разом із цією справою, у провадженні Хустського районного суду знаходилася інша цивільна справа № 309/3653/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про визначення місця проживання дитини разом з батьком та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька.

У справі № 309/3653/15 рішенням Хустського районного суду від 07 серпня 2017 року та додатковим рішенням цього ж суду від 15 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Змінено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що було визначено разом з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Визначено місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком за місцем його постійного проживання в АДРЕСА_2 . В задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Далі, судові рішення у справі № 309/3653/15 були предметом перегляду в судах апеляційної та касаційної інстанцій. Згідно постанови Апеляційного суду Закарпатської області від 7 вересня 2018 року та постанови Верховного Суду від 18 квітня 2019 року апеляційні та касаційні скарги залишено без задоволення, а судові рішення у даній справі - без змін.

Таким чином, у справі № 309/3653/15 вирішено спір, від якого залежить вирішення даної справи. При цьому враховано обставини, які змінилися (виїзд матері за кордон), а також інтереси дитини та її бажання проживати разом з батьком. Крім того, зазначено: визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, не є розлученням з матір`ю, яка не позбавлена права спілкування з дитиною, а також участі у її вихованні та забезпеченні, і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування з дитиною, а у разі недосягнення такої згоди, за рішенням органу опіки та піклування або за судовим рішенням.

За цих обставин колегія суддів констатує, що підстав для відібрання дитини у батька немає, заявлений позов до задоволення не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 03 листопада 2015 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: