Номер провадження: 22-ц/813/3770/19
Номер справи місцевого суду: 510/1728/18
Головуючий у першій інстанції Дудник В. І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

встановив:

21 вересня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Як зазначила позивачка, у 2005р. сторони зареєстрували між собою шлюб. Подружнє життя не склалося, їхня сім`я розпалась і 23.01.2017р. за рішенням Ренійського районного суду Одеської області шлюб між ними було розірвано.

Від шлюбу у них є одна неповнолітня дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з моменту розпаду сім`ї мешкає з матір`ю. Позивачка пред`явила позовні вимоги про стягнення аліментів, якими просила стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини доходів з відповідача щомісячно до досягнення повноліття сином.

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що відповідач є батьком дитини, після розпаду сім`ї сторони будь-яких стосунків не підтримують, мешкають окремо. Відповідач матеріально сина не забезпечує, хоча згідно із законом, як батько, зобов`язаний це робити. В даний час син знаходиться на утриманні позивачки, мешкає разом із нею. Відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання сина не надає, тому виникла необхідність у стягненні її у примусовому порядку. Позивачка займається вихованням дитини, її утриманням, вважає, що відповідач має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини його заробітку щомісячно.

Крім того, позивачка пред`явила вимоги про визначення місця проживання сина - ОСОБА_5 за її фактичним місцем проживання та просила надати дозвіл на реєстрацію місця проживання сина за її місцем проживання без згоди на те батька.

Відповідач позовні вимоги визнав частково, надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого щодо позовних вимог про стягнення аліментів за суттю не заперечує, але оспорює розмір, визначений позивачкою, - 1/4 частину від його доходів щомісячно. У наданому відзиві зазначив, що він розлучений із позивачкою, у них є спільна дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає разом із матір`ю. В даний час відповідач має іншу сім`ю, він перебуває у зареєстрованому шлюбі, в якому від нього народилася спільна дитина - донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач спростовує доводи позивачки з приводу того, що він не надавав матеріальної допомоги синові, оскільки це є невірним, він періодично перераховував на картрахунок кошти на утримання сина, на підтвердження цього - надав суду копії банківських квитанцій. З урахуванням його матеріального та сімейного стану, перебуванні на утриманні малолітньої дитини та непрацездатної матері, яка є пенсіонеркою та являється інвалідом 2 групи, вважає достатнім та можливим надавати матеріальну допомогу синові у розмірі 1/12 частини від його заробітку щомісячно. Стосовно вимог про визначення місця мешкання дитини разом із матір`ю також заперечував, вважає, що задоволення цієї позовної вимоги обмежить його право на участь у спілкуванні та вихованні дитини, у зв`язку із тим, що позивачка буде навмисно через це чинити йому у цьому перешкоди. На підставі вищевикладеного, відповідач просив врахувати доводи, викладені у відзиві на позов, та розглянути справу без його участі.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21.09.2018р. до ІНФОРМАЦІЯ_3 р . , тобто до досягнення повноліття сином ОСОБА_7 .

З метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, суд встановив що неповнолітня дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає із матір`ю - ОСОБА_2 ..

Стягнуто з ОСОБА_1 704 грн. 80 коп. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року в частині стягнення аліментів, зменшивши розмір з 1/6 частини заробітку (доходу) аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 до 1/8 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення повноліття сином.

В іншій частині апелянт просив рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Тобто, судове рішення оскаржується лише в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню.

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 08.08.2019 року, на 17.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, (а.с.141-147).

При цьому, колегія суддів враховує, що дана цивільна справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції майже 6 місяців, проте учасники справи в судові засідання суду апеляційної інстанції для дачі пояснень не з`явились, що свідчить про відсутність у них інтересу до наслідків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, за винятком заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 , який двічі надавав суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю (а.с.125, 148).

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 14.08.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 після розпаду сім`ї та розірвання шлюбу проживає разом з позивачкою. Відповідач проживає окремо від позивачки та дитини, в нього є інша сім`я, в якій від нього народилась ще одна дитина - донька ОСОБА_6 . Після розірвання шлюбу із позивачкою відповідач ОСОБА_1 надавав матеріальну допомогу синові, періодично перераховував певні грошові суми на рахунок, картрахунок позивачки.

Разом з тим, на обгрунтовану думку суду, зазначені обставини не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів.

При цьому суд правомірно виходив із того, що відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачена можливість стягнення коштів на утримання дитини (аліментів) за рішенням суду.

Крім того, у відповідності до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач проживає окремо, участь в утриманні своєї дитини у примусовому порядку за ним не закріплена, при цьому домовленість між позивачкою та відповідачем про добровільну сплату аліментів на утримання дитини відсутня, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивачки необхідно у примусовому порядку стягнути аліменти на утримання їхньої неповнолітньої дитини.

Як вбачаєься з матеріалів справи, позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно - до досягнення дитиною повноліття.

Разом з тим, відповідач у справі свого аліментного обов`язку щодо утримання дитини не оспорював, але був не згодний із його розміром, вважав, що достатнім та таким, що відповідає його матеріальній спроможності, буде розмір аліментів, який буде дорівнювати 1/12 частині від заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За змістом ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини . Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Таким чином, суд в достатній мірі оцінив матеріальний та сімейний стан сторін, врахував, що відповідач в даний час має іншу родину, перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, в якому від нього народилася донька ОСОБА_6 , 2018 р.н. Дружина відповідача в даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною, у зв`язку із чим не працює. Разом із сім`єю відповідача мешкає і його матір ( ОСОБА_8 ), яка є інвалідом 2 групи та людиною похилого віку. Матір позивача отримує пенсію, однак, її розмір є невеликим, пенсія не забезпечує належним чином потреби пенсіонерки, яка є хворою людиною та потребує лікування. У зв`язку із цим, відповідач також матеріально допомагає свої матері.

Крім того, аналізуючи витрати родини позивача, суд також зазначив, що в родині (як у відповідача, так і у його теперішньої дружини) є боргові зобов`язання перед банківською установою, які у передбачені законом строки вони повинні погашати.

З огляду на викладене, та враховуючи, що син сторін має право на достатній рівень свого матеріального утримання, яке йому постійно надає позивачка і частково відповідач у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 - аліменти в розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно, - до досягнення повноліття дитиною, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Також суд обгрунтовано виходив із того, що на підставі ч. 1 ст. 191 СК України стягнення аліментів необхідно присудити від дня пред`явлення позову, тобто з 21 вересня 2018 року. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд також правомірно допустив негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Що стосується доводів апелянта з приводу того, що суд має врахувати ту обставину, що його сім`я орендує житло в м. Южний Одеської області, за що сплачує по 4000 грн. щомісячно, необхідість здійснення щеплення дитині, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

З цих підстав, суд дійшов правильного і обрунтованого висновку про необхідність встановлення розміру аліментів, які має сплачувати відповідач на користь позивачки, на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 , на рівні 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача.

Стосовно вказівки апелянта на те, що 1/8 частина його заробітку приблизно становитиме 2000-2800 грн. на місяць, про що ним особисто вказано в апеляційній скарзі, то колегія суддів зазначає, що вказані обставини свідчать про те, що місячний розмір доходу відповідача становить приблизно 16000 - 22400 грн.

Тобто зазначені обставини додатково свідчать про те, що після стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки у розмірі, визначеному судом першої інстанції, дохід сім`ї відповідача буде достатнім для її утримання, лікування дитини, сплати орендної плати, заборгованості по кредитному договору, надання допомоги матері відповідача.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра