П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019року м. Київ

Справа № 759/14169/17

Провадження: № 22-ц/824/9272/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В.,

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ПАТ «СК «Українська страхова група» звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 21.10.2015 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Kia Sportage» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Hyundai SantaFe» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «HyundaiSanta Fe». Оскільки автомобіль потерпілої сторони був застрахований у ПрАТ «СК «Українська страхова група»,їй було виплачено суму страхового відшкодування, внаслідок чого у позивача виникло право регресної вимоги до позивача.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року позов ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» суму страхового відшкодування у розмірі 29970,33 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції невірно застосував норму матеріального права, зокрема п. 13.1 статті 13 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». ОСОБА_2 є учасником бойових дій та керував належним йому автомобілем на підставі довіреності з правом експлуатації та розпорядження зі строком дії до 2020 року, а тому звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, відповідно позов повинен був бути пред`явлений до МТСБУ України. Також зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що транспортний засіб «Kia Sportage» д.н.з. НОМЕР_1 на момент настання ДТП був застрахований у СК «Україна».

Ухвалами Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України ПАТ «СК «Українська страхова група» не скористалось.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 21.10.2015 о 08 год. 30 хв, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Kia Sportage» д.н.з НОМЕР_1 по вул. М. Петрицького, 17 у м. Києві не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом «Hyundai Santa Fe» д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до механічних пошкодженьавтомобілів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2015 року ОСОБА_2 визнано винним та притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП України (а.с. 13).

На момент ДТП транспортний засіб «HyundaiSanta Fe» д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований у ПрАТ «СК «Українська страхова група» на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-2802-15-02203 від 06.10.2015 (а.с. 4).

21.10.2015 власник транспортного засобу «Hyundai Santa Fe» д.н.з. НОМЕР_2 звернувся до ПАТ «СК «Українська страхова група» із заявою-повідомленням про ДТП (а.с. 5-8).

30.10.2015 ПрАТ «СК «Українська страхова група» на підставі рахунку №ЕСВ0007559 від 22.10.2015 було складено страховий акт №ДККА-47323.

ПрАТ «СК «Українська страхова група» на підставі вищевказаних документів здійснила виплату страхового відшкодування у розмірі 29970, 33 грн., що підтверджується платіжним дорученням про виплату страхового відшкодування №19803 від 30.10.2015 (а.с. 6-12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди не був власником транспортного засобу «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_1 , а був лише водієм даного транспортного засобу, тому і підстави для покладення обов`язку відшкодування шкоди на Моторне (транспортне) страхове бюро України відсутні, що як наслідок цивільно-правова відповідальність водія на момент вчинення ДТП застрахована не була.

Однак, колегія суддів в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої не може з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Тобто, аналіз вищезазначеної норми Закону дає підстави для висновку, що дійсно учасники бойових дій звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правої відповідальності лише у випадку особистого керування транспортним засобом, який належить їм на праві власності.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник посилається на висновок Конституційного суду № 7-рп/2014 від 23.12.2014 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень п. 13.1 ст. 13 ЗУ «ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якого положення даного пункту необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасниками бойових дій, інвалідам війни та інвалідам І групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів відмічає наступне.

Так, ОСОБА_2 є учасником бойових згідно посвідчення серії НОМЕР_3 виданого 3 серпня 2015 року (а.с. 38).

В аспекті конституційного звернення положення пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам Iгрупи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.

Конституційний Суд України вважає, що положення пункту 13.1 статті 13 Закону № 1961 в аспекті зазначених питань не підлягає офіційному тлумаченню з огляду на те, що довіреність на керування транспортним засобом відповідно до підпункту 1 пункту 6 розділу IЗакону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень" від 5 липня 2011 року № 3565-VI виключено з переліку правових підстав, які підтверджують, що особа є законним володільцем (користувачем) наземного транспортного засобу. У зв`язку з цим не потребує тлумачення і пов`язане з інститутом довіреності питання щодо обов`язку Моторного бюро відшкодовувати збитки від дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, довіреність з правом експлуатації та розпорядження автомобілем «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_1 , видана власником даного автомобіля ОСОБА_5 , на ім`я ОСОБА_2 не є правовою підставою, яка підтверджує, що ОСОБА_2 є законним володільцем (користувачем) наземного транспортного засобу «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_1 .

Також, колегія суддів звертає увагу на таке.

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі справі № 640/7052/16-ц.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що положення п. 13.1 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в даному випадку не можуть бути застосовані відносно відповідача.

Між тим, задовольняючи позов ПАТ «СК «Українська страхова група» районний суд у своєму висновку вказав, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент вчинення ДТП застрахована не була.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 990 ЦК України.

Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування».

Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.

Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.

Тому вимога страховика потерпілого до завдавача шкоди не є регресною, а правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку з виплатою ПрАТ «Українська страхова група» на користь потерпілого страхового відшкодування, засновані на суброгації.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої неї шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 та 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізовує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Із заяви про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від 21 жовтня 2015 року вбачається, що транспортний засіб «Kia Sportage», д.н.з НОМЕР_1 застрахований в СК «Україна» (а.с.5).

Така обставина підтверджується і доданою до апеляційної скарги копією полісу № АІ 4145947 від 28 жовтня 2014 року (а.с. 89).

Отже, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 та 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізовує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Згідно ст. 33 ЦПК України (в редакції на момент звернення до суду) суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Після заміни відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача справа за клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розглядається спочатку.

Заміна неналежного відповідача або притягнення другого відповідача допускається лише до постановлення рішення суду. Це питання вирішується ухвалою суду, яка офомляюється окремим документом і надсилається належному відповідачу (другому відповідачу) і є підставою для його участі в процесі. Заміна може бути проведена також у стадії попереднього судового розгляду. Заміна відповідача є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

Якщо суд вважає, що відповідач визначений неправильно, суд може інформувати позивача про можливість заміни, але якщо позивач відповідного клопотання не подає, суд повинен розглядати справу далі і відмовляти у позові.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовною заявою до належного відповідача з урахуванням вимог щодо предметної та суб`єктної юрисдикції.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача, яким у даному випадку є ОСОБА_2 , є самостійною підставою для відмови в позові, ПрАТ «СК «Україна» до участі у справі судом залучено не було, за таких обставин підстав для стягнення суми з ОСОБА_2 не вбачається.

Суд першої інстанції на такі обставини уваги не звернув, а тому дійшов невірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ПрАТ «Українська страхова група» .

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру судових витрат у зв`язку із ухваленням нового рішення у справі.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

Отже, згідно статті 141 ЦПК України з ПрАТ «СК «Українська страхова група» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (, місцезнаходження: 03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, 32-А) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль