Постанова

Іменем України

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 2-373/2010

провадження № 61-789 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит»;

відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест Клуб», приватне мале підприємство «Істок»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Сумської області від 04 квітня 2018 року у складі судді Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2010 року публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду від 13 квітня 2010 року до участі у справі відповідачами залучені приватне мале підприємство «Істок» (далі - ПрМП «Істок»), товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест Клуб» (далі - ТОВ «Еверест Клуб»).

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Банк Національний кредит» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ПрМП «Істок» на користь ПАТ «Банк Національний кредит» суму заборгованості за генеральною кредитною угодою № 2Ю/2007/02-8000/2-1 від 27 грудня 2007 року у розмірі 9 270 766 грн 74 коп.; стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Еверест Клуб» на користь ПАТ «Банк Національний кредит» суму заборгованості за генеральною кредитною угодою № 2Ю/2008/02-192/2-1 від 27 березня 2008 року у розмірі 10 598 441 грн 38 коп., а також понесені банком судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Конотопського міськрайонного суду від21 червня 2010 року у складі судді Ярмак О. М. позов ПАТ «Банк Національний кредит» задоволено. Стягнуто заборгованість за генеральною кредитною угодою № 2Ю/2007/02-800/2-1 від 27 грудня 2007 року та кредитними договорами про відкриття кредитної лінії № 1Ю/2008/02-4/2-1 від 10 січня 2008 року та № 19Ю/2008/02-412/2-01 від 24 червня 2008 року станом на 18 січня 2010 року в розмірі 8 556 182 грн 48 коп. у солідарному порядку з ПрМП «Істок» та ОСОБА_1 , а у розмірі 714 584 грн 26 коп. - з ПрМП «Істок». Стягнуто на користь ПАТ «Банк Національний кредит» заборгованість за генеральною кредитною угодою № 2Ю/2008/02-192/2-1 від 27 березня 2008 року та договорами про відкриття кредитної лінії № 12Ю/2008/02-193/2-1 від 27 березня 2008 року, № 13Ю/2008/02-201/2-1 від 01 квітня 2008 року, № 14Ю/2008/02-217/2-1 від 08 квітня 2008 року, № 15Ю/2008/02-228/2-1 від 16 квітня 2008 року, № 16Ю/2008/02-382/2-1 від 02 червня 2008 року станом на 18 січня 2010 року в розмірі 9 525 318 грн 58 коп. у солідарному порядку з ТОВ «Еверест Клуб» та ОСОБА_1 , а в розмірі 1 073 122 грн 80 коп. - з ТОВ «Еверест Клуб». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі умови кредитних договорів належним чином не виконували, унаслідок чого утворилась заборгованість, розмір якої визначено відповідно до вимог закону та умов договорів, а тому наявні законні підстави для задоволення позовних вимог.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, у листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 05 грудня 2018 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду від 21 червня 2010 року відмовлено.

Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що заявник був повідомлений про розгляд справи на 21 червня 2010 року у встановленому законом порядку. При цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 свідомо ухилявся від отримання кореспонденції у справі, яка направлялася на адресу його реєстрації, усвідомлював наявність оскаржуваного рішення, але з апеляційної скаргою звернувся до суду лише через вісім років після його ухвалення, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У січні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржуване судове рішення скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, й направити справу на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи на 21 червня 2010 року, рішення суду першої інстанції не отримував, про наявність оскаржуваного судового рішення дізнався тільки після ознайомлення його представника з матеріалами справи у листопаді 2018 року. Вважав, що апеляційним судом порушено статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому посилався на відповідну прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 2-373/2010 із Конотопського міськрайонного суду Сумської області.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Конотопського міськрайонного суду від21 червня 2010 року позов ПАТ «Банк Національний кредит» задоволено. Стягнуто заборгованість за генеральною кредитною угодою № 2Ю/2007/02-800/2-1 від 27 грудня 2007 року та кредитними договорами про відкриття кредитної лінії № 1Ю/2008/02-4/2-1 від 10 січня 2008 року та № 19Ю/2008/02-412/2-01 від 24 червня 2008 року станом на 18 січня 2010 року в розмірі 8 556 182 грн 48 коп. у солідарному порядку з ПрМП «Істок» та ОСОБА_1 , а у розмірі 714 584 грн 26 коп. - з ПрМП «Істок». Стягнуто на користь ПАТ «Банк Національний кредит» заборгованість за генеральною кредитною угодою № 2Ю/2008/02-192/2-1 від 27 березня 2008 року та договорами про відкриття кредитної лінії № 12Ю/2008/02-193/2-1 від 27 березня 2008 року, № 13Ю/2008/02-201/2-1 від 01 квітня 2008 року, № 14Ю/2008/02-217/2-1 від 08 квітня 2008 року, № 15Ю/2008/02-228/2-1 від 16 квітня 2008 року, № 16Ю/2008/02-382/2-1 від 02 червня 2008 року станом на 18 січня 2010 року в розмірі 9 525 318 грн 58 коп. у солідарному порядку з ТОВ «Еверест Клуб» та ОСОБА_1 , а в розмірі 1 073 122 грн 80 коп. - з ТОВ «Еверест Клуб». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, у листопаді 2018 року, тобто більше, ніж через вісім років після ухвалення рішення суду, ОСОБА_1 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частин першої-третьої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

Разом з тим стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як надання сторонам справи автоматичного права на отримання певної форми надіслання судових документів, наприклад, рекомендованим листом.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини «Богонос проти Росії» від 05 лютого 2004 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не знав про ухвалення судом рішення, безпідставні та спростовуються матеріалами справи, якими установлено, що з відкритих прилюдних торгів було реалізовано майно боржника ОСОБА_1 у рахунок погашення кредитної заборгованості у цій справі.

Крім того, ухвалою Конотопського міськрайонного суду від 24 березня 2016 року було знято арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , реалізованого з прилюдних торгів у рахунок погашення кредитної заборгованості, який був накладений ухвалою Конотопського міськрайонного суду від 29 січня 2010 року про забезпечення позову у цій справі № 2-373/2010. Копія вказаної ухвали Конотопського міськрайонного суду від 24 березня 2016 року була направлена судом на адресу ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (за якою відповідача повідомляв і суд першої інстанції про розгляд справи № 2-373/2010), та отримана останнім 31 березня 2016 року (а.с. 38, провадження № 2зз/577/1/16 за заявою ОСОБА_4 ).

Таким чином, про наявність оскаржуваного рішення ОСОБА_1 було відомо ще у березні 2016 року, проте, ніяких дій щодо захисту своїх прав та інтересів він не вчиняв, з апеляційною скаргою звернувся з пропуском строку на апеляційне оскарження у листопаді 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив поновити строк на апеляційне оскарження з тих підстав, що він не був повідомлений належним чином про розгляд справи на 21 червня 2010 року, рішення суду першої інстанції не отримував, про його наявність дізнався лише у листопаді 2018 року.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції правильно відмовив у відкритті провадження з підстав, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи та встановленими судом апеляційної інстанції фактичними обставинами, тому судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 04 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара