Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 0426/13082/2012

провадження № 61-22829св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним та об`єднаним позовами),

позивач за об`єднаним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом та відповідач за об`єднаним позовом), Виконавчий комітет Нікопольської міської ради, комунальне підприємство «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Нікопольської міської ради»,

третя особа - Управління містобудування та архітектури Нікопольської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, Комунального підприємства «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства Нікопольської міської ради», третя особа - Управління містобудування та архітектури Нікопольської міської ради про визнання права власності на 14/41 частин домоволодіння, усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 586 від 17 вересня 1997 року, зобов`язання вчинити певні дії, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Нікопольської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 826 від 24 грудня 1997 року та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, третя особа - Управління містобудування та архітектури Нікопольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 586 від 17 вересня 1997 року, за касаційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності в порядку спадкування за законом згідно свідоцтва від 02 лютого 1991 року, належить 9/23 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Арутюнову стало відомо, що за заявою колишнього співвласника частини будинку № 4 ОСОБА_5 , яка доводиться матір`ю відповідача ОСОБА_3 , у зв`язку з добудовою до житлового будинку, рішенням Нікопольського виконкому за № 586 від 17 вересня 1997 року змінено долі в праві власності на житловий будинок та видано їй свідоцтво на право власності від 25 грудня 1997 року на 27/41 частин.

Також зазначає, що зі сторони співвласника ОСОБА_3 йому чиняться перешкоди та здійснюється руйнування його частина домоволодіння.

Колишній власник частини домоволодіння, яке зараз належить ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зробила перебудову сараю під гараж на підставі рішення виконкому Нікопольської міської Ради № 586 від 17 вересня 1997 року.

Позивач вважав дане рішення незаконним та таким, що порушує його право власності, оскільки він не надавав згоди на переобладнання. Для облаштування в`їзду до гаражу відповідач самочинно переобладнала вхід на подвір`я під в`їзд автомашини з причепом, зайнявши частину сусідньої земельної ділянки. Рішенням виконкому питання про відведення земельної ділянки за рахунок іншого власника для обладнання заїзду до гаражу не вирішувалось, а щоденний рух машини відповідача руйнує будинок, на стіні з`явилися тріщини, що підтверджується актом обстеження від 12 вересня 2011 року.

Після неодноразового уточнення позовних вимог просив суд: визнати за ним право власності на 14/41 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні його частиною житлового будинку, зобов`язавши її відновити замощення до стіни будинку зі східної сторони на відстані 1, 0 м від стіни; заборонити ОСОБА_3 та членам її сім`ї використовувати вхід на подвір`я під в`їзд автомашини з причепом; зобов`язати ОСОБА_3 виконати наступні роботи: а) на ділянках стін та на фундаменті житлового будинку, де є тріщини, встановити контрольні маяки з гіпсу для проведення спостереження за просадкою ґрунту та технічним станом будівлі в цілому; б) тріщини на стику замощення та стіни з східної сторони будинку заробити цегло - пісчаним розчином з метою виключення попадання води під фундамент; просив також: зобов`язати ОСОБА_3 демонтувати водопровід підключений по проекту - схемі № 1633 від 06 травня 1985 року та підключитись до водопостачання по первісній схемі водопостачання будинку АДРЕСА_1 , розташованому на межі домоволодінь № 4 та АДРЕСА_2 ; визнати рішення виконкому Нікопольської міської Ради № 586 від 17 вересня 1997 року в частині дозволу ОСОБА_5 зробити перебудову сараю під гараж незаконним та скасувати; визнати перебудований гараж сараєм «Б» та зобов`язати ОСОБА_3 зареєструвати сарай «Б» замість гараж-сарай «Б» в органах реєстрації нерухомості на своє ім`я, заборонивши їй використовувати сарай «Б» під гараж; визнати проект-схему № 1633, затверджену КП «Нікопольське ВУВКХ» 06 травня 1985 року на проведення водопроводу на ім`я ОСОБА_5 незаконним та скасувати її; зобов`язати ОСОБА_3 привести земельну ділянку з східної сторони від будинку № 2 до попереднього стану, відновивши межу згідно з планом відведення земельної ділянки для забудови житлового будинку.

У лютому 2013 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Свої вимоги мотивувала тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить їй та ОСОБА_1 на праві спільної власності, тому земельну ділянку вони повинні використовувати та розпоряджатися нею спільно, однак ОСОБА_1 самовільно побудував тамбур «а-4», літню кухню «Г», підвал зі входом «К», чим фактично перешкоджає їй вільно користуватись земельною ділянкою.

Після уточнення позовних вимог просила суд: зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні їй 27/41 частинами житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно збудованого тамбуру «а-4», літньої кухні «Г», підвалу з входом «К», які будуть перешкоджати проїзду до її гаражу та вигрібної ями.

ОСОБА_3 просила суд також зобов`язати ОСОБА_1 надати їй можливість доступу для обслуговування конструкцій свого житлового будинку з боку частини будинку, який належить ОСОБА_1 , облаштувати хвіртку в огорожі двору та зобов`язати ОСОБА_1 надати їй безперешкодний проїзд до гаражу та вигрібної ями через двір загального користування з західного боку будинку.

Після збільшення розміру позовних вимог ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 826 від 24 грудня 1997 року щодо надання дозволу ОСОБА_6 на будівництво гаражу літера «Д»; зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 27/41 частинами житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно збудованих сараю, вбиральні та гаражу літера «Д».

У лютому 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , виконавчого комітету Нікопольської міської ради, третя особа Управління містобудування та архітектури Нікопольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні домоволодінням, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 586 від 17 вересня 1997 року.

В обґрунтування заявлених вимог посилались на те, що вони є власниками домоволодіння АДРЕСА_3 , яке межує з домоволодінням № 4 , власниками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_1

ОСОБА_5 (колишній власник домоволодіння № 2 ) з порушенням будівельних норм та без їх згоди переобладнала сарай під гараж на підставі рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 586 від 17 вересня 1997 року, яким не вирішувалося питання про відведення земельної ділянки за рахунок їх земельної ділянки площею 10 кв м.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 самовільно без їх згоди встановили між домоволодіннями № 2 та № 4 паркан-сітку, замінивши старий паркан, і перенесли паркан на 50 см вглиб домоволодіння № 2 по довжині межі до 20 м, розширивши для себе загальний двір, що підтверджується технічною документацією КП «Нікопольське МБТІ» станом на грудень 2011 року.

ОСОБА_6 не надавав 05 січня 1990 року згоди ОСОБА_5 на змінення конфігурації земельних ділянок. ОСОБА_3 по межі самовільно без його згоди побудувала два сараї, мехмайстерню та теплицю.

Після неодноразових уточнень ОСОБА_2 остаточно просила суд усунути перешкоди в користуванні домоволодінням та земельною ділянкою, розташованими по АДРЕСА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 знести незаконні надвірні будівлі: двоповерхову будівлю гаражу; вольєр для собаки; двох сараїв; мехмайстерню і теплицю, які побудовані уздовж межі на відстані 50 см між домоволодіннями № 2 та АДРЕСА_1 домоволодіння № 4 ; зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перенести паркан між домоволодіннями № 2 і АДРЕСА_1 , на 50 см по лінії загального двору ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по довжині 20 м в бік домоволодіння № 4 , відповідно до плану земельної ділянки домоволодіння № 2 .

Визнати рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 586 від 17 вересня 1997 року в частині дозволу ОСОБА_5 зробити переобладнання сараю під гараж незаконним і скасувати його.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року у складі суді Шестакова З. С. позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 14/41 частин житлового будинку літера- «А-1», загальною площею 26, 1 кв м, з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та складаються з: прибудови - літера «а-3»; прибудови - літера «а»; тамбуру - літера «а-4»; літньої кухні - літера «Г»; підвалу зі входом - літера «К»; навісу - літера «И»; гаражу - літера «З»; вбиральні - літера «Е»; навісу - літера «Н»; споруд № 1, 4, 5, 8, 9, частини І.

Зобов`язано ОСОБА_3 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, зі східної сторони від домоволодіння АДРЕСА_3 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_3 , зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, шляхом перенесення паркану між домоволодіннями № 2 та АДРЕСА_1 на 50 см по лінії двору, який перебуває в загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , по довжині 20 м в бік домоволодіння № 4 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 мотивоване тим, що його право власності не оформлено, а тому з урахуванням зміни ідеальних часток у домоволодінні АДРЕСА_1 та приймаючи до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи за № 4550-14 від 29 липня 2015 року та лист Управління містобудування та архітектури Нікопольської міської ради № 400 від 13 березня 2012 року, суд першої інстанції вважав за доцільне визнати за ОСОБА_1 право власності на 14/41 частин житлового будинку літера - «А-1», загальною площею 26, 1 кв м, з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов в частині зобов`язання ОСОБА_3 щодо відновлення стану земельної ділянки суд першої інстанції виходив з того, що створення заїзду у двір із східної сторони домоволодіння АДРЕСА_1 не відповідає будівельним нормам, сприяє руйнації житлового будинку літера «А-1» по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 , завдає незручності (неприємні запахи, шумове забруднення).

Задовольняючи позов в частині позовних вимог щодо усунення перешкод ОСОБА_2 з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про відновлення стану, який існував до порушення прав суд першої інстанції виходив з того, що питання, які регулюють земельні відносини відносяться до виключної компетенції органів місцевого самоврядування, однак жодних рішень з цього питання ним прийнято не було, а тому місцевий суд прийшов до висновку про можливість задоволення позову в цій частині.

Відмовляючи в решті позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вони у належний спосіб позивачами доведені не були.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року в частині: зобов`язання ОСОБА_3 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, з східної сторони від домоволодіння АДРЕСА_3 ; усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні домоволодінням АДРЕСА_3 та зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, шляхом перенесення паркану між домоволодіннями № 2 та АДРЕСА_1 на 50 см по лінії двору, який перебуває в загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , по довжині 20 м в бік домоволодіння № 4 було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення було залишено без змін.

Ухвалюючи дане рішення суд апеляційної інстанції зазначав, що законність користування ОСОБА_3 збільшеною земельною ділянкою підтверджується схематичним планом земельної ділянки домоволодіння № 2 виготовленим у грудні 2011 року та вказував, що збільшення розміру земельної ділянки відбулось за рахунок надлишків земельної ділянки № 2, які становили на час погодження питання землекористування у 1990 році 36 кв м за згодою колишнього власника ОСОБА_8 .

Дане питання користування земельною ділянкою розміром 50 см вздовж межі протяжністю 20 м було вирішено для можливості обслуговування водоводу, який улаштовано у 1985 році та колодязя для обслуговування водоводу, що за технічною документацією розташований на відстані 1, 8 м від осі зовнішньої стіни будинку. Зараз відстань від осі будинку до паркану 2, 30 м, тобто з урахуванням розміщеного колодязя розміром 1 м., без додаткових 50 см. неможливо здійснювати обслуговування водоводу, а також з проїздом 1 , 8 м, з урахуванням відмостки не можливо обслуговувати будинок в частині викачки вигрібної ями, що обумовлено нагайною потребою. Стосовно питання виділу у користування земельної ділянки 10 кв м. то у 1990 році було досягнуто домовленість між користувачами земельних ділянок.

Таким чином суд апеляційної інстанції не погодився із висновками суду першої інстанції, про відсутність правових підстав у ОСОБА_3 в користуванні земельною ділянкою, розмір якої збільшено за погодженням між колишніми власниками суміжних домоволодінь за рахунок надлишкової площі та жодним чином не стосується порушення прав власників, оскільки розмір документально виділеної земельної ділянки під домоволодіння № 2 становить АДРЕСА_6 .

Апеляційний суд зазначив також, що рішення в частині відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав шляхом зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перенести паркан на 50 см по лінії двору на довжину 20 м в бік домоволодіння № 4 не відповідає вимогам законодавства, так як прийняте без повного урахування фактичних даних та обставин справи.

Крім того у рішенні суду першої інстанції не встановлено, спосіб його виконання та не вказано, що конкретно необхідно вчинити відповідачу та який попередній стан відновити та яким чином. Отже, фактично судове рішення в цій частині не може бути виконано, тому що не містить конкретно визначених дій.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У лютому 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, в яких заявники просять скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року та залишити в силі рішення Нікопольського міськрайонного суду від 07 червня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що апеляційним судом не було дотримано вимог матеріального та процесуального законодавства та не було з`ясовано всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому зроблені висновки є хибними.

Зокрема представником заявника зазначено, що судом апеляційної інстанції у своєму рішенні було помилково вказано, що ОСОБА_1 заявляючи позовні вимоги про приведення у попередній стан земельної ділянки вказував на те, що використання відповідачем ОСОБА_3 частини земельної ділянки псує домоволодіння, а улаштований паркан не дозволяє обслуговувати стіну будинку на такі обставини він взагалі не посилався, а таке тлумачення позовних вимог є надуманим.

Крім того зазначає, що висновок апеляційного суду про те, що зобов`язання відповідача ОСОБА_3 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав зі східної сторони від домоволодіння № 2 практично не може бути виконаний, оскільки не зазначено, яким саме чином та яке саме порушення зобов`язана відновити ОСОБА_3 свідчить про вихід суду апеляційної інстанції за межі своїх повноважень, а висновок про те, що ОСОБА_3 правомірно користується частиною земельної ділянки шириною 50 см по межі довжиною 20 м, передача якої узгоджена колишніми власниками є незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Посилання суду апеляційної інстанції на спільну заяву від 05 січня 1990 року колишніх власників не свідчить про спільну згоду, а право користування земельною ділянкою від ОСОБА_5 до ОСОБА_3 перейшло з порушенням вимог чинного законодавства.

Представник заявника зазначає, що апеляційний суд зробив хибний висновок, який не відповідає обставинам справи, вказуючи, що питання користування земельною ділянкою розміром 50 см вздовж межі протяжністю 20 м було вирішено для можливості обслуговування водоводу, який улаштовано у 1985 році, а даний висновок свідчить про те, що суд апеляційної інстанції не вивчив матеріали справи, крім того даний висновок спростовується висновками судової будівельно-технічної експертизи.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що судом апеляційної інстанції помилково вказував у своєму рішенні, що порядок користування між співвласниками домоволодіння не визначався, однак між ОСОБА_1 та колишнім співвласником з 1988 року склався відповідний порядок користування присадибною земельною ділянкою, оскільки ОСОБА_1 став власником лише після смерті своєї мами на підставі свідоцтва про право на спадщину, а тому ніяк не міг бути співвласником з 1988 року.

ОСОБА_2 зазначає, що апеляційний суд помилився, зробивши висновок про те, що збільшення розміру земельної ділянки відбулося за рахунок надлишків земельної ділянки № 2 , які становили на час узгодження питання землекористування в 1990 році 36 кв м. (924-888) за згодою колишнього співвласника ОСОБА_8

Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

ОСОБА_3 у запереченні на касаційну скаргу вказує на її необґрунтованість та зазначає, що твердження заявників є надуманими та вказує на те, що суд апеляційної інстанції прийшов до вірних висновків та просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 травня 2018 року справу № 0426/13082/2012 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами було встановлено, що співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , якому належать 9/23 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 02 лютого 1991 року державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-249 та зареєстрованого у КП «Нікопольське МБТІ» 05 лютого 1991 року за № 76 та ОСОБА_3 якій належать 27/41 частин домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого 19 лютого 1998 року Першою Нікопольською нотаріальною конторою за реєстровим № 1-611 та зареєстрованого у КП «Нікопольське МБТІ»27 лютого 1998 року за № 76.

На підставі рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 812/4 «Про визнання права власності на житловий будинок та квартири» від 24 грудня 1997 року ОСОБА_5 (попередній власник частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яка зараз належить ОСОБА_3 ) були замінені документи в односторонньому порядку через добудову до житлового будинку, внаслідок чого змінилися частки у спільній власності, та було видано свідоцтво про право приватної власності від 25 грудня 1997 року на 27/41 ідеальних часток, яке зареєстровано у КП «Нікопольське МБТІ» 30 грудня 1997 року.

Загальна площа земельної ділянки, яка рахується за домоволодінням АДРЕСА_1 , становить 888 кв м, що підтверджується правовстановлюючими документами на дане домоволодіння та інвентарною справою № 5395.

Порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 не визначався, але між ОСОБА_1 та попереднім співвласником ОСОБА_5 з 1988 року склався відповідний порядок користування присадибною земельною ділянкою.

Співвласники збудували паркани та окремі входи до своєї частини домоволодіння, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи за № 4550-14 від 29 липня 2015 року.

Домоволодіння АДРЕСА_3 належить в цілому ОСОБА_2 : 5/8 частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10 ; 3/8 частини домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7

Загальна площа земельної ділянки, яка рахується за домоволодінням АДРЕСА_3 станом на 1998 рік становила 924 кв м з урахуванням надлишків. На підставі рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 678 від 07 грудня 1977 року виділялася земельна ділянка площею 888 кв м, дана обставина підтверджується інвентарною справою № 5397.

Судами було встановлено, що ОСОБА_8 передав у дар ОСОБА_12 27 січня 1998 року 3/8 частини домоволодіння АДРЕСА_3 , що розташований на земельній ділянці площею 888 кв м. Також розмір земельної ділянки 888 кв м під домоволодінням № АДРЕСА_3 підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим 17 лютого 2012 року на ім`я ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Співвласниками домоволодіння АДРЕСА_3 були ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . Станом на 10 лютого 1956 року розмір земельної ділянки зазначений 940 кв м., проте міститься запис, що на підставі рішення виконкому Нікопольської міськради депутатів та трудящих № 678 від 07 грудня 1977 року виділено під забудову земельну ділянку 888 кв м., у фактичному користуванні 924 кв м. Порядок користування земельною ділянкою між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_3 (власниками на той час були ОСОБА_10 та ОСОБА_6 ) був визначений за ідеальними частками у власності 5/8 та 3/8.

З технічного паспорту на домоволодіння № АДРЕСА_3 виданого КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на грудень 2011 року вбачається, що розмір земельної ділянки домоволодіння № 2 зменшено та становить 914 кв м.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи за № 4550-14 від 29 липня 2015 року, проведену Дніпропетровським НДІ судових експертиз, було встановлено, що будови та споруди, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та якими фактично користується ОСОБА_1 складаються з: 14/41 частин житлового будинку літера - «А-1», загальною площею 26,1 кв м, прибудови - літера «а-3» (2010 року побудови); прибудови - літера «а» (2010 року побудови); тамбуру - літера «а-4»; літньої кухні - літера «Г» (2010 року побудови); підвалу зі входом - літера «К» (2010 року побудови); навісу - літера «И»; гаражу - літера «З»; вбиральні - літера «Е»; навісу - літера «Н»; споруд № 1, 4, 5, 8, 9, частини І.

Судами було зазначено, що приймаючи до уваги «Інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, експерт дійшов висновку, що дані споруди не є самочинними, але збільшення розмірів літньої кухні - літера «Г» (з 12, 5 кв м до 21, 3 кв м) є самочинним, яка за технічним станом конструкцій може експлуатуватися надалі.

Судами також було встановлено, що гараж літера «Б-2», побудований у 1988 році, який належить ОСОБА_3 не є самочинним, однак, для доїзду до гаражу літера «Б-2» був здійснений проїзд вздовж вікон житлового будинку, який належить ОСОБА_1 , поверх облаштованого водопроводу, який розташований на відстані приблизно 1 м від фундаменту будинку, який створює додатковий шум, вібрацію, а тому експерт дійшов висновку, що заїзд у двір з східної сторони домоволодіння АДРЕСА_1 не відповідає будівельним нормам та сприяє руйнації житлового будинку літера «А-1» про АДРЕСА_1 . Розміщення гаражу повинно узгоджуватися з місцевими органами архітектури і містобудування.

Щодо проведення дослідження проїзду до зливної ями та гаражу літера «Б-2», які належать ОСОБА_3 через двір, який знаходиться у загальному користуванні співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , експерти висновку не дали, оскільки після призначення експертизи ОСОБА_3 відмовилась від проведення експертного дослідження, про що написала відповідну заяву.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У частині третій цієї статті передбачалося, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно з приписами статті 91 Земельного кодексу Української РСР (в редакції чинній на час набуття ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прав власності на частини домоволодіння) особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов`язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок.

Згідно з частиною другою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття права власності ОСОБА_2 ) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

У частинах першій, другій статті 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду апеляційної інстанції від 31 січня 2017 року оскаржується лише в частині скасування рішення суду першої інстанції про зобов`язання ОСОБА_3 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, зі східної сторони від домоволодіння АДРЕСА_3 ; усунення ОСОБА_2 перешкоди у користуванні домоволодінням АДРЕСА_3 ; зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав, шляхом перенесення паркану між домоволодіннями № 2 та АДРЕСА_1 на 50 см по лінії двору, який перебуває в загальному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , по довжині 20 м в бік домоволодіння № 4.

Колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача ОСОБА_3 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав апеляційний суд виходив з того, що дане рішення не може бути виконане, оскільки не зазначено, яким саме чином та яке порушення зобов`язана відновити ОСОБА_3 .

Даний висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року відповідно до якого резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України 2004 року. Зокрема, має бути зазначено: конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Рішенням суду першої інстанції не було визначено, що конкретно необхідно вчинити відповідачу, який попередній стан відновити та яким чином.

Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що рішення місцевого суду в частині зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відновити стан земельної ділянки, який існував до порушення прав ОСОБА_2 прийняте без повного урахування фактичних даних та обставин справи та домовленості колишніх користувачів земельних ділянок.

Дане твердження суду апеляційної інстанції узгоджується із нормою частини другої статті 120 ЗК України, яка передбачає, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Посилання суду апеляційної інстанції на ту обставину, що між ОСОБА_1 та попереднім співвласником ОСОБА_5 з 1988 року склався відповідний порядок користування присадибною земельною ділянкою є помилковим, однак не впливає на правильність його висновків, так як ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_13 , яка була попереднім власником 9/23 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з 1980 року.

Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо доведеності висновками судової будівельно-технічної експертизи № 4550-14 порушення її прав з боку ОСОБА_3 , так як на вирішення даної експертизи були поставлені питання відповідності будівельним нормам здійснених ОСОБА_3 перебудов, самовільно облаштованого заїзду та шкідливого впливу останнього на житловий будинок АДРЕСА_8 .

Колегія суддів зазначає, що завдання визначення відповідності фактичного землекористування в частині порушення меж та накладання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на земельні ділянки домоволодінь № 2 та АДРЕСА_1 на вирішення даної судової будівельно-технічної експертизи не ставилось, а експертиза з питань землеустрою в рамках розгляду цієї справи не призначалась.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо відсутності волевиявлення двох попередніх користувачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на зміну розміру земельної ділянки № 4 ( 4/ 1) за рахунок земель ділянки домоволодіння АДРЕСА_3 1990 році та відсутності домоволодіння № 4/1 спростовуються матеріалами справи.

Верховний Суд зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів Верховного суду приходить до висновку, що з урахуванням обраного позивачами способу захисту частково скасовуючи рішення місцевого суду суд апеляційної інстанції прийшов до вірних висновків так як позивачем ОСОБА_2 не доведено порушення її прав зі сторони відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Верховний суд відхиляє доводи касаційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з мотивів зазначених вище та зазначає, що вони фактично зводяться до переоцінки доказів, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права і зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Відповідно до вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні.

Крім того Верховний Суд приходить до висновку, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив в межах апеляційної скарги наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, доводи касаційних скарг про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Оскільки доводи касаційних скарг не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що судом було порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська