Справа № 161/1809/19 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/769/19 Категорія: 31 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Киці С.І.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Вавринюк Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», про відшкодування майнової та моральної шкоди, за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та відповідача Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Комунального підприємства (далі-КП) «Луцьке підприємство електротранспорту» про відшкодування майнової та моральної шкоди, який обґрунтований тим, що 24 лютого 2016 року з вини водія тролейбуса, в якому вона перебувала під час руху транспортного засобу, їй була заподіяна травма у вигляді закритого перелому шийки правого стегна.

Посилаючись на те, що внаслідок травмування вона понесла витрати на лікування і перенесла значні моральні страждання, позивач просила суд з врахуванням того, що частину витрат їй відшкодувала страхова компанія, стягнути з відповідача 35 000 грн майнової шкоди та 100 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2019 року у даній справі позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено стягнути з відповідача в користь позивача 25000 грн моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача в дохід держави 250 грн судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду змінити та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, а тому просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до КП «Луцьке підприємство електротранспорту» скасувати.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу свого представника підтримала, просила скаргу задовольнити, апеляційну скаргу відповідача заперечила, представник відповідача апеляційну скаргу відповідача підтримала і просила скаргу задовольнити, а апеляційну скаргу представника позивача заперечила і просила цю скаргу залишити без задоволення.

Апеляційні скарги представника позивача та відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , перебуваючи в транспортному засобі - тролейбусі, власником якого є відповідач, під час руху тролейбуса впала, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки правого стегна.

Із матеріалів справи убачається, що власник транспортного засобу - КП «Луцьке підприємство електротранспорту» застрахував свою відповідальність перед третіми особами на підставі договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15 січня 2016 року, який був укладений між власником транспортного засобу КП «Луцьке підприємство електротранспорту» і ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (а.с.39-31).

Судом також встановлено, що позивач перебувала на лікуванні, на що нею були витрачені грошові кошти, частину з яких в розмірі 7949,45 грн позивачу відшкодувала страхова компанія.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що страхова компанія не відшкодувала їй вартість придбаної конструкції кульшового суглобу в розмірі 33500 грн, а тому вона просить стягнути зазначені грошові кошти з власника транспортного засобу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача КП «Луцьке підприємство електротранспорту» про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а оскільки розмір ліміту відповідальності страховика не перевищує розмір завданої позивачу шкоди, то відповідач, який застрахував свою відповідальність перед третіми особами, не повинен відшкодовувати позивачу майнову шкоду в розмірі 35000 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Частина 5 статті 1187 ЦК України передбачає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової суми (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідач, як власник джерела підвищеної небезпеки, застрахував свою цивільну відповідальність перед третіми особами за договором добровільного страхування від 15 січня 2016 року, ліміт відповідальності страховика складає 100 000 грн.

Отже, за положеннями зазначених вимог закону власник джерела підвищеної небезпеки зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням лише у разі недостатності страхової суми.

При цьому судом встановлено, що страхова компанія за договором добровільного страхування відшкодувала позивачці за заподіяну їй шкоду страхове відшкодування в розмірі 7949,45 грн., що не перевищує ліміт відповідальності страховика.

Натомість ОСОБА_1 не пред`являла позов про відшкодування майнової шкоди в розмірі 35 000 грн. до страховика, а просила суд стягнути ці грошові кошти із відповідача.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог про відшкодування майнової шкоди.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 755/18006/15-ц зроблений наступний правовий висновок.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні правовідносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Також апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача була заподіяна моральна шкода.

За положеннями статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними або бездіяльністю інших осіб.

Розмір моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано визначив з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. Підстави для зміни розміру моральної шкоди відсутні.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги відповідача про те, що саме з вини позивача їй були заподіяні тілесні ушкодження, а тому, як вважає відповідач, комунальне підприємство не повинно нести відповідальність по відшкодуванню позивачу моральної шкоди.

Як було встановлено судом, позивач отримала тілесні ушкодження, перебуваючи в тролейбусі під час його руху, будь-яких доказів на підтвердження того, що шкоди було завдано внаслідок умислу самої потерпілої, відповідач суду не надав, а згідно з частиною 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Інші доводи апеляційних скарг представника позивача та відповідача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та відповідача Комунального підприємства «Луцьке підприємство електротранспорту» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді