ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року м. Чернівці

Справа №725/723/15

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Стоцька Л.А.),

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .

Вказували, що своєчасно звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак їм було повідомлено про те, що 30 листопада 2006 року спадкодавцем було складено заповіт, відповідно до якого усе спадкове майно він заповів ОСОБА_3 .

Вважають, що заповіт складений та посвідчений від імені ОСОБА_4 30.11.2006 року, є недійсним, оскільки підписаний не їх батьком. Особа, на користь якої складено заповіт, є дядьком спадкодавця, з яким останній не підтримував тісних стосунків.

Натомість, позивач ОСОБА_1 постійно проживав із батьком у його квартирі по АДРЕСА_3 та часто з ним спілкувався. Батько ніколи не висловлювався з приводу того, що хоче скласти заповіт на користь ОСОБА_3 .

___________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/645/19 Категорія 39

Крім того, спадкодавець часто хворів та лікувався у різних медичних установах, зловживав алкоголем, внаслідок хворобливого стану не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а, отже, зміст заповіту не відповідає його волевиявленню.

Просили визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Глуговським В.В. 30 листопада 2006 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подали апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи наявні два протилежні висновки експертиз, судом не прийнято до уваги висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №114 від 19.04.2016 року, яким підтверджується факт наявності у ОСОБА_4 за життя, в тому числі станом на день складення заповіту, клінічних ознак астенічного синдрому змішаного ґенезу, що здійснював негативний вплив на його психічний стан та порушував його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також в оскаржуваному заповіті зазначений неправильний ідентифікаційний номер спадкодавця, що викликає сумнів у його присутності під час посвідчення оспорюваного заповіту та перевірці нотаріусом документів, що посвідчують його особу.

Просили скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанцій виходив з того, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенням дійсного волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном відповідає вимогам закону. На підтвердження підстав його недійсності позивачами належних та допустимих доказів не надано, зокрема комплексною комісійною судово-медичною експертизою та комісійною посмертною судово-психіатричною експертизою №99/629 не встановлено, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту - 30 листопада 2006 року страждав на психічний розлад.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом першої інстанції встановлено, що батьком позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згідно їх свідоцтв про народження є ОСОБА_4 (а.с.10, 18 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.9 том 1). Після його смерті Коломийською міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №185/14 (а.с.90-111 том 1).

Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.101, 102 Том 1) та ОСОБА_3 (а.с.91 том 1).

30 листопада 2006 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В.В., згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати і на що він за законом буде мати право, заповідає ОСОБА_3 (а.с.95 том 1).

Спадкове майно складається із квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 52,2 кв.м., квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 54,90 кв.м. (а.с.34-35 том 1).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Згідно статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною першою статті 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16.

Висновком судово-психіатричного експерта №114 від 19 квітня 2016 року встановлено наявність у ОСОБА_4 за життя діагнозів «Дискуляторної енцефалопатії на фоні церебрального атеросклерозу» , в тому числі станом на 30.11.2006 року клінічних ознак астенічного синдрому змішаного генезису, що здійснював негативний вплив на психічний стан підекспертного та порушував здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. На запитання щодо здатності ОСОБА_4 розуміти значення своїх дій та керувати ними зазначено, що це виходить за межі компетенції посмертної судово-психіатричної експертизи та є компетенцією комісійної судово-медичної експертизи (а.с.9-12 Том 2).

Згідно висновку комплексної комісійної судово-медичної експертизи та комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи №99/629 від 09 листопада 2016 року ОСОБА_4 згідно представленої медичної документації станом на 30.11.2006 року, а саме на момент складання та посвідчення заповіту, будь-яких медикаментів, які б могли вплинути на його свободу волевиявлення не приймав, за своїм фізичним станом міг приймати участь у складанні заповіту та посвідчувати заповіт. Астенічний синдором не є самостійним захворюванням, а є наслідком якогось соматичного чи психічного захворювання. По даним медичної документації ОСОБА_4 діагноз: астенічний синдром, - не виставлявся, натомість останньому було поставлено діагноз: церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба другого ступеню. Хронічне порушення мозкового кровообігу в стадії субкомпенсації, а також дискуляторна енцефалопатія ІІ ступеню. ОСОБА_4 на момент складання та посвідчення заповіту 30 листопада 2006 року ознак будь-якого психічного захворювання не виявляв, а також хворобливого стану, що унеможливлювало б його вільне та свідоме волевиявлення при складанні заповіту, виходячи з об`єктивних медичних даних, не виявляв та за своїм психічним станом у період складання заповіту міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.61-69 Том 2).

Крім того, згідно з висновком судового експерта Київського наукового-дослідного інституту судових експертиз №4435-4437/18-32 від 24 липня 2018 року, підписи від імені ОСОБА_4 , що містяться в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30 листопада 2006 року /ВЕІ №296257/, складеному від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Рукописні записи ОСОБА_4 , що містяться в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30 листопада 2006 року/ВЕІ №296257/, складеному від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , виконані ОСОБА_4 .

Підписи від імені ОСОБА_4 , що містяться в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30 листопада 2006 року /ВЕІ №296257/, складеному від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , виконані ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що вчинення ОСОБА_4 оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, спадкодавець був дієздатним на час укладення заповіту, його дієздатність була перевірена нотаріусом, заповіт посвідчено нотаріусом, волевиявлення заповідача було вільним, відповідало його внутрішній волі та наслідкам, які передбачав спадкодавець.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом взято до уваги лише висновок експертизи №99/629 від 09.11.2016 року, який суперечить висновку експерта №114 від 19.04.2016 року, є безпідставними, оскільки суд при вирішенні спору надав належну оцінку зазначеним експертним висновкам, а саме, що експертною комісією у висновку №114 не було надано відповіді на запитання щодо можливості заповідача на момент складення заповіту за своїм фізичним чи психічним станом розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що неправильно зазначений ідентифікаційний код ОСОБА_4 в тексті оскаржуваного заповіту свідчить про відсутність останнього під час його посвідчення, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях та суперечать доказам по справі у їх сукупності, зокрема висновку експерта №4435-4437/18-32 від 24 липня 2018 року, згідно якого підписи від імені ОСОБА_4 , що містяться в графі «підпис» у примірнику заповіту від 30 листопада 2006 року, складеному від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_3 , виконані ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк