Постанова

Іменем України

09 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 212/1162/16-ц

провадження № 61-32195св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року у складі головуючого судді Водоп`янова С.М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 рокуу складі суддів: Зубакової В.П., Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ІнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника внаслідок професійного захворювання.

Позов мотивовано тим, що його батько ОСОБА_2 , працюючи впродовж 15 років у відповідача в шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_2 помер. Актом огляду обласної МСЕК №5 від 06 січня 2004 року встановлено причинний зв`язок смерті батька позивача з встановленим йому за життя професійним захворюванням.

Вважає, що смертю його батька від отриманого ним професійного захворювання, йому спричинено моральну шкоду, у зв`язку із чим просив стягнути з відповідача на свою користь 220 000,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року, залишене без зміни ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якими погодився апеляційний суд виходили з того, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, яким було визначено право члена сім`ї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 15 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області № 212/1162/16-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди постановили судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що предметом позову є право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної членам сім`ї смертю фізичної особи, тому право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з моменту встановлення причинного зв`язку смерті батька позивача з встановленим йому за життя професійним захворюванням, тобто з 06.01.2004 року, а не з моменту встановлення батьку позивача за життя професійного захворювання. Зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди членам сім`ї, заподіяної смертю фізичної особи, передбачено положенням ч.1 ст. 1167 та ч.2 ст.1168 ЦК України, значить вимоги позивача у повній мірі ґрунтуються на законі.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив по справі не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , який протягом 15 років працював у ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» в умовах впливу шкідливих факторів виробництва (а.с.13).

Згідно з Актом лікарсько-трудової експертної комісії від 03листопада1993 року ОСОБА_2 первинно встановлено 70 % втрати професійної працездатності, та актом лікарсько-трудової експертної комісії від 01 грудня 1999 року встановлено 70 % втрати професійної працездатності безстроково та ІІ групу інвалідності.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 04 жовтня 1997 року, причиною виникнення професійного захворювання у ОСОБА_2 було визнано його роботу впродовж 15 років на ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» в умовах впливу шкідливих факторів, а саме: періодичне переохолодження, внаслідок недодержання відповідачем вимог щодо належного температурного режиму повітря робочої зони.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 3).

Актом посмертного огляду № 5 Комунальної установи «Обласний центр медичної соціальної експертизи» департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 06 січня 2004 року встановлено причинний зв`язок смерті ОСОБА_2 зі встановленим йому за життя професійним захворюванням (а.с. 9-12).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи. Відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю.

У зазначеній нормі поняття "діти" вжито в розумінні кровної спорідненості з померлим, оскільки особа не набуває особливого правового статусу, пов`язаного з її неповноліттям, а в числі найближчих до померлого осіб отримує право на відшкодування моральної шкоди, яке не пов`язане із віком особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними в дію у різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коди були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до пунктів 1, 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи.

Якщо події, які породили цивільне право на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України, то вони підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167,1168 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі №6-208цс14.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, батько позивача - ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причинний зв`язок смерті батька позивача - ОСОБА_2 зі встановленим йому за життя професійним захворюванням, встановлено 06 січня 2004 року.

Таким чином, суд першої та апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи правильно визначились з характером правовідносин, дійшов до обґрунтованого висновку, що оскільки батько позивача - ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної членам сім`ї смертю фізичної особи виникло у позивача з моменту смерті його батька, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року.

Цивільний кодексу України прийнятий 16 січня 2003 року. Відповідно до пунктів 1, 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Так, частиною першої статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, лише у випадку коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Саме таких висновків щодо застосування положень статті 58 Конституції України дійшов Верховний Суд України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 592/1809/15-ц.

У зв`язку із чим доводи касаційної скарги стосовно того, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з моменту встановлення причинного зв`язку смерті батька позивача з встановленим йому за життя професійним захворюванням, тобто з 06 січня 2004 року є безпідставними.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, стосовно того, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з моменту встановлення причинного зв`язку смерті батька позивача з встановленим йому за життя професійним захворюванням, тобто з 06 січня 2004 року були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Постановляючи судові рішення в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду першої та апеляційної інстанції обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2016 року залишено без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

Є. В. Петров