РІШЕННЯ

іменем України

Справа № 285/3704/18

провадження у справі № 2/0285/23/19

07 серпня 2019 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі головуючої судді Заполовської Т.Г.

за секретаря судового засідання Матвіюк Т.М.,

за участі позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоград-Волинський

за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним правочином,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з цим позовом та просив ухвалити рішення суду, яким стягнути з відповідача ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 34 631 грн. та судовий збір.

В обґрунтування позову зазначає, що він позичив ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1000 дол. США строком повернення до 01.01.2018 року. Вказане підтверджується розпискою, власноручно написаною ОСОБА_3 . До сьогоднішнього часу останній борг не повернув. Оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, він має сплатити не лише заборгованість, а і передбачені чинним законодавством втрати від інфляції, 3% річних та пеню. На виконання зобов`язання просить стягнути з відповідача заборгованість згідно розписки гривневий еквівалент 1000 доларів США станом на 25.09.2018 року у розмірі 27 245 грн.; також 3% річних з вказаної суми за період з 02.01.2018 року по 15.08.2018 року у розмірі 504 грн.; пеню за період з 02.01.2018 року по 15.08.2018 року у розмірі 5593,07 грн.; втрати від інфляції за вказаний період у розмірі 1190,16 грн. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 просив визнати договір позики від 18.02.2017 року удаваним правочином та визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили.

Свої вимоги мотивував тим, що 27.09.2016 року між його дружиною ОСОБА_7 та дружиною позивача за первісним позовом ОСОБА_8 було укладено договір (розписку) про купівлю-продаж автомобіля Mitsubishi Lancer за 5000 доларів США. У цьому ж договорі зазначено, що ОСОБА_8 отримала у якості авансу 3750 доларів США, а ОСОБА_7 зобов`язується протягом року сплатити 1500 доларів США. В противному випадку ОСОБА_9 повинен повернути всю суму авансу, а ОСОБА_7 - автомобіль. 18.02.2017 року відповідач-позивач ОСОБА_3 написав розписку, що позичив у ОСОБА_1 гроші у сумі 1000 доларів США і зобов`язується їх повернути до 01.01.2018 року, однак насправді у той день ОСОБА_6 переоформив на відповідача-позивача автомобіль. Фактично, сума, зазначена у розписці - це грошові кошти, які він мав би віддати за договором купівлі-продажу автомобіля. Тому спірний договір є удаваним. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду.

В судовому засіданні позивач-відповідач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічних вимог просив відмовити повністю.

Відповідач-позивач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_10 , знайомий ОСОБА_3 , повідомив, що був присутній у МРЕО, коли оформляли автомобіль Mitsubishi Lancer. Право власності на автомобіль було зареєстроване за ОСОБА_3 і він писав якийсь документ. Дочка сварилася з ним. Він особисто не бачив, щоб ОСОБА_3 того дня отримав від ОСОБА_1 гроші.

Свідок ОСОБА_7 , дружина відповідача-позивача ОСОБА_3 , повідомила, що вона укладала розписку про купівлю автомобіля разом з своєю дочкою ОСОБА_11 . Під час переоформлення автомобіля грошові кошти ОСОБА_6 її чоловіку не передавав. Чоловік написав таку розписку під примусом.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, показання свідків, дослідивши надані матеріали справи, судом встановлено наступне.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

18.02.2017 року відповідач-позивач ОСОБА_3 власноручно написав розписку, згідно тексту якої він позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі одна тисяча доларів США і зобов`язується повернути дані кошти до 01.01.2018 року. Оригінал розписки долучений до матеріалів справи (а.с. 90).

Судом встановлено наявність між сторонами позикових відносин, оскільки відповідач-позивач ОСОБА_3 і у своїх поясненнях у судовому засіданні, і в тексті зустрічної позовної заяви не заперечував факту про наявність у нього боргу перед ОСОБА_12 у розмірі 1000 доларів США.

Копія розписки від 27.09.2016 року, де зазначено, що ОСОБА_7 зобов`язується до кінця року виплатити суму, що залишилась і складає 1500 доларів США, лише підтверджує даний факт (а.с. 23).

Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні пояснення ОСОБА_3 , що розписка ним була написана під примусом, оскільки наразі автомобіль Mitsubishi Lancer зареєстрований за ним, він ним користується, а до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 не звертався.

Оскільки у визначений у розписці строк кошти ОСОБА_3 повернуті не були, в позивача були підстави для звернення з даним позовом.

Позивач просить стягнути з відповідача гривневий еквівалент суми боргу 1000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 25.09.2018 року у розмірі 27245 грн., що узгоджується з вимогами ст. 533 ЦК України щодо валюти виконання грошового зобов`язання.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки у тексті розписки учасники договору не визначили розмір процентів за користування коштами, тому обґрунтованими суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3% річних у розмірі 504 грн.

Що ж до стягнення інфляційних втрат, то суд аналізує наступні норми права.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові ВСУ від 01.03.2017 року № 6-284цс17.

Відтак не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат від інфляції у розмірі 1190,16 грн.

Також безпідставними є і вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені у розмірі 5593,07 грн., оскільки стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ не ґрунтується ні на вимогах закону, ні на вимогах договору, оскільки у змісті розписки сторони не зазначили про умови, розміри та правила нарахування пені за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Таким чином, судом встановлені підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_13 .

Оскільки відповідач ОСОБА_3 користується пільгами для осіб, інвалідів 1-ї групи, тому судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с. 1) позивачу відповідно до положень ст. 141 ЦПК України слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому КМУ.

Щодо вимог по зустрічній позовній заяві, то суд керується наступними нормами права.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 ПП ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Судом встановлено наявність між сторонами зобов`язальних відносин. Твердження ОСОБА_3 , що договір розписки від 18.02.2017 року є удаваним, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

По вказаній категорії справ обов`язок доказування лежить на стороні, яка вимагає визнання правочину удаваним, вона повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки, обумовлені договором, тобто, тягар доказування удаваності правочину покладається на відповідача-позивача ОСОБА_3 .

Всупереч наведеному, останній не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження зазначеного факту.

Долучена копія розписки від 16.09.2016 року також не може слугувати доказом удаваності договору оспорюваного договору позики, оскільки сторони по розписці від 16.09.2016 року та 18.02.2017 року різні і з нього, навпаки, витікає обов`язок сім`ї ОСОБА_3 повернути кошти сім`ї ОСОБА_5 .

Ухвалюючи рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 .

Керуючись статтями 4, 10, 12, 76-83, 141, 258-259, 264-265, 268, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 27 749 (двадцять сім тисяч сімсот сорок дев`ять) грн., що складається з суми боргу 27 245 грн. та 3% річних 504 грн.

Компенсувати ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору позики удаваним правочином та про визнання, що відносини регулюються правилами щодо правочину договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили - відмовити повністю.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Дата складення повного судового рішення 16.08.2019 року.

Сторони по справі:

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_5 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_3 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуюча суддя Т.Г. Заполовська