Провадження № 2/760/430/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представників відповідача - Томашевського В.В., Петуніної Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету фізичного виховання і спорту України про визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить:

-визнати договір № 44 від 31 серпня 2017 року про надання освітніх послуг для здобувача вищої освіти освітнього ступеня бакалавра на основі ступеня бакалавра за іншою спеціальністю недійсним;

-застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на його користь суму сплачених ним послуг за навчання у 2017-2018 навчальному році в розмірі 12 950, 00 гр.;

-стягнути з відповідача 50 000, 00 гр. моральної шкоди та суму витрат на професійну правничу допомогу.

Посилається в позові на те, що починаючи з 1994 року по 2017 рік він проходив службу в органах внутрішніх справ України та працював на різних посадах в секторі економічної безпеки.

Після звільнення за власним бажанням вирішив отримати нову професію як фахівця з фізичної реабілітації та в подальшому здійснювати професійну діяльність в цій сфері.

На початку 2017 року він виявив бажання отримати другу вищу освіту освітнього ступеня бакалавр та стати фахівцем з вищою освітою по спеціальності фізична реабілітація, у зв`язку з чим звернувся до відповідача, який запевнив його, що бажана ним спеціальність «фізична реабілітація» не є самостійною, а є спеціалізацією спеціальності 017 «Фізична культура і спорт».

Йому запропонували підписати формалізовані заяви до НУФВСУ та 31 серпня 2017 року ним був підписаний оспорюваний договір з відповідачем про надання освітніх послуг на період з 01 вересня 2017 року до 30 червня 2019 року.

На його думку при укладанні договору відповідачем не були дотримані вимоги закону, зокрема ст. 215 ЦК України.

Відповідач, як юридична особа, не мав права укладати з ним договір про надання замовлених ним освітніх послуг, а саме зі здобування другої вищої освіти з освітнього ступеня бакалавр зі спеціальності фізичного реабілітолога, оскільки на час укладання договору останній не мав права надавати освітні послуги для здобування другої вищої освіти з освітнього ступеня «бакалавр» по цій спеціальності.

Крім того, договір був укладений укладений під впливом обману, оскільки при його укладанні відповідач, як юридична особа, навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення для нього як для споживача освітніх послуг.

Відповідач навмисно приховав від нього, що не має права надавати освітні послуги зі здобування другої вищої освіти з освітнього рівня бакалавр зі спеціальності «Фізична терапія, ерготерапія».

Відповідач також навмисно, на його думку, приховав, що замовлена ним спеціальність «Фізична реабілітація» на час укладання спірного договору мала іншу назву - «Фізична терапія, ерготерапія», а замовлена ним спеціальність «Фізична реабілітація» є складовою спеціалізацією іншої спеціальності - «Фізична культура і спорт», яка взагалі не має спеціалізації згідно з відповідною урядовою постановою, а спеціальність, яку він мав намір отримати, є самостійною спеціальністю.

Відповідач запевнив його, що після завершення повного курсу навчання він здобуде другу вищу освіту з освітнього ступеня «бакалавр» та отримає спеціальність фізичного реабілітолога, яка буде відповідати цій освіті та цьому освітньому ступеню, яка надасть йому надалі можливість здійснювати діяльність як фахівця з вищою освітою, який закінчив повний курс навчання за спеціальністю, що відповідає міжнародному терміну «Physical therapy (Physiotherapy)».

Відповідачем було внесено фіктивні записи до оспорюваного договору, який посвідчує певні факти, що мають юридичне значення та дають певні права, шляхом фальсифікації його змісту.

Вважає також, що оспорюваний ним договір є фіктивним, оскільки при його укладанні відповідач не передбачав створення для нього правових наслідків, які обумовлювалися сторонами при його укладанні, не передбачав отримання бажаної ним другої освіти з освітнього ступеня «бакалавр» зі спеціальністю фізичного реабілітолога.

Проходячи навчання на підставі оскаржуваного договору, він не опанував у необхідній мірі теорію та методику реабілітаційних технологій людей з різними захворюваннями, при навчанні не приділялася достатня увага практичній підготовці, не проводились семінари-практикуми з різних напрямків фізичної реабілітації, натомість значну увагу було приділено набуттю навиків з фізичного виховання різних груп населення та педагогіки, як вчителів фізкультури.

Влітку 2018 року стався конфлікт між керівництвом відповідача та студентами, які так само як і він укладали аналогічні угоди, суть якого полягала в тому, що студентів змушували укладати додаткові угоди, які передбачали збільшення вартості за навчання, а також строку навчання.

Виходячи з наведеного, вважає, що оскаржуваний договір має бути визнаний недійсним, а сплачені ним грошові кошти за умовами даного договору мають бути поверненні йому.

Зазначає також, що неправомірними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у його моральних та фізичних стражданнях, приниженні його честі та гідності, престижу та ділової репутації шляхом обману та незаконного порушення відповідачем своїх зобов`язань.

Неправомірні дії відповідача призвели до його душевних страждань у зв`язку з приниженням його честі, гідності та ділової репутації, що порушує його нормальні життєві зв`язки, унеможливлюють продовження активного громадського життя, порушує його стосунки з оточуючими.

З урахуванням викладеного, розмір моральної шкоди оцінив у 50 000, 00 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Будучи присутнім в попередньому судовому засіданні, представник позивача позов підтримав.

27 травня 2019 року від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності його та позивача.

28 травня 2019 року до суду надійшла аналогічна заява відповідача.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, надавши до суду відзив на позовну заяву.

Заперечуючи проти позову, зазначили, що 24 липня 2017 року позивач подав заяву про допуск до участі в конкурсному відборі на навчання за спеціальністю 017 «Фізична культура і спорт», форма навчання - заочна, для здобуття ступеня бакалавра на основі ступеня спеціаліста за кошти фізичних та юридичних осіб.

Форма поданої позивачем заяви, затверджена наказом Міністерства освіти і науки України від 06 червня 2017 року № 794, тому інші дані, ніж передбачені зазначеною формою за бажанням вступника чи закладу вищої освіти до заяви не вносяться.

Зазначена заява була написана та власноручно підписана позивачем.

До заяви позивачем були додані копії документів, необхідних для вступу, що свідчить про вільне волевиявлення останнього для вступу та відсутність будь-якого тиску з боку відповідача.

Зі змісту поданої позивачем заяви вбачається, що в ній чітко визначена спеціальність - 017 «Фізична культура і спорт» та форма навчання - заочна, до конкурсного відбору за якою позивач і був допущений.

Позивач мав можливість подати документи для вступу на спеціальність 227 «Фізична терапія, ерготерапія» для здобуття освітнього ступеня бакалавра, але виявив інше бажання.

Наказом Національного університету фізичного виховання і спорту України від 31 серпня 2017 року № 399-ст позивач був зарахований студентом 1 курсу заочної форми навчання за спеціальністю 017 «Фізична культура і спорт» за рахунок коштів фізичних або юридичних осіб.

31 серпня 2017 року між Національним університетом фізичного виховання і спорту України та позивачем був укладений договір № 44 про надання освітніх послуг для здобувача вищої освіти освітнього ступеня бакалавра на основі ступеня бакалавра за іншою спеціальністю.

Договором передбачено, що виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги з 01 вересня 2017 року до 30 червня 2019 року, форма навчання - заочна, для здобуття освітнього ступеня бакалавра зі спеціальності 017 «Фізична культура і спорт» в обсязі навчального навантаження 240 кредитів Європейської кредитно-трансферної накопичувальної системи.

Протягом 2017/2018 навчального року позивач отримував освітні послуги відповідно до умов договору в повному об`ємі з таких дисциплін: анатомія, педагогіка, біохімія, вступ до спеціальності, фізіологія людини, біомеханіка, гігієна та основи екології, компь`ютерна техніка, основи вимірювання та методів математичної статистики у фізичному вихованні і спорті, спортивна метрологія, основи медичних знань, спортивна анімація, основи культурології та релігієзнавства, аквафітнес, курортологія та дієтотерапія, клініко-лабораторна діагностика в фізичній реабілітації, фізіотерапія.

При підписані договору сторонами дотриманні умови законності змісту, наявність об`єктивно вираженого волевиявлення сторін, наявність у сторін необхідного обсягу дієздатності, відповідність форми договору вимогам законодавства України, спрямованість волі сторін договору на реальне досягнення обумовленого ними юридичного результату, а тому вважає, що підстав для визнання договору недійсним немає.

Обставини, які б перешкоджали надавати освітні послуги позивачу відсутні, а отже відсутні підстави для визнання правочину таким, що вчинений під впливом обману.

Зазначили також, що позивач отримав повну вищу юридичну освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста в Національній академії внутрішніх справ України, а тому останній розумів правові наслідки вчинення правочину, мав можливість звернутися до різних джерел для отримання інформації або роз`яснення у разі, якщо зміст договору був йому не зрозумілим, або відмовитися від запропонованих послуг до підписання договору.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» спеціалізація - це складова спеціальності, що визначається закладом вищої освіти та передбачає профільну спеціалізовану освітню програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти.

Пунктом 21 частини першої статті 1 Закону визначено, що спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка.

У передбачений законодавством спосіб в Національному університеті фізичного виховання і спорту України для здобувачів вищої освіти ступеня бакалавр спеціальності 017 «Фізична культура і спорт» запроваджено п`ять спеціалізацій: тренерська діяльність в обраному виді спорту, фізичне виховання в освітній та виробничих сферах, фітнес і рекреація, менеджмент у спортивній діяльності, фізична реабілітація.

У зв`язку з викладеними обставинами, вважають, що права позивача при укладанні договору порушені не були.

Крім того, зазначили, що наказом університету від 21 березня 2019 року № 14-ст позивач відрахований з університету за невиконання індивідуального навчального плану (академічна заборгованість) та за порушення пунктів 3.1 та 4.1 Договору.

Підпунктом 4 пункту 7.1 розділу 7 договору про надання освітніх послуг передбачено, що договір розривається у разі відрахування з навчального закладу одержувача згідно законодавства.

Таким чином, з 21 березня 2019 року позивач не є студентом Національного університету фізичного виховання і спорту України, а договір № 44 про надання освітніх послуг для здобувача вищої освіти освітнього ступеня бакалавра на основі ступеня бакалавра за іншою спеціальністю від 31 серпня 2017 року вважається розірваним.

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При укладенні договору сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладаючи правочин, сторони повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, правомірність правочину презюмується, і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Судом встановлено, що 24 липня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про допуск його до участі в конкурсному відборі на навчання на конкурсну пропозицію «фізична реабілітація» на спеціальність 017 «Фізична культура і спорт».

Форма поданої позивачем заяви № Н-1.01.3 затверджена наказом Міністерства освіти і науки України від 06 червня 2017 року «Про затвердження форм документів з підготовки фахівців у вищих навчальних закладах» /чинного на момент виникнення спірних правовідносин/.

Порядок проведення конкурсного відбору, порядок і строки прийому заяв і документів встановлений Правилами прийому до Національного університету фізичного виховання і спорту України на 2017 рік, затвердженими рішенням Вченої ради Національного університету фізичного виховання і спорту України від 06 червня 2017 року, введеними в дію наказом ректора Національного університету фізичного виховання і спорту України від 12 червня 2017 року № 133-заг.

До заяви позивачем були додані документи, передбачені Правилами прийому, що, окрім власноручно заповненої та підписаної заяви, свідчить про повне та свідоме волевиявлення його дій.

Наказом Національного університету фізичного виховання і спорту України від 31 серпня 2017 року № 399-ст позивач був зарахований студентом 1 курсу заочної форми навчання за спеціальністю 017 «Фізична культура і спорт» за рахунок коштів фізичних або юридичних осіб.

31 серпня 2017 року між сторонами був укладений договір № 44 про надання освітніх послуг для здобувача вищої освіти освітнього ступеня бакалавра на основі ступеня бакалавра за іншою спеціальністю.

/ а.с. 14 - 15, 49 - 54, 60 - 103 /

Згідно п. 1.2 Договору виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги з 01 вересня 2017 року до 30 червня 2019 року, форма навчання заочна для здобуття освітнього ступеня бакалавра зі спеціальності 017 «Фізична культура і спорт» в обсязі навчального навантаження 240 кредитів Європейської кредитної трансферно-накопичувальної системи.

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що відповідач не мав права надавати освітні послуги, оскільки не мав сертифікату про акредитацію освітньої програми для здобування другої вищої освіти з освітнього ступеня «бакалавр» по спеціальності «Фізична терапія, ерготерапія».

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що Національний університет фізичного виховання і спорту України здійснює освітню діяльність на підставі ліцензії Міністерства освіти і науки України, яка розташована на сайті Єдиної державної електронної бази з питань освіти за адресою: https://registry.edbo.gov.ua/university/180/specialities/.

З реєстру суб`єктів освітньої діяльності за вказаною інтернет-адресою вбачається, що Національний університет фізичного виховання і спорту України здійснює підготовку здобувачів вищої освіти на певних рівнях вищої освіти за певними спеціальності, зокрема, (017) «Фізична культура і спорт» та (227) «Фізична реабілітація» на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 19 грудня 2016 року № 1565 та постанови Кабінету Міністрів України від 01 лютого 2017 року № 53.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Тобто, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

З точки зору закону правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року № 445/1000/17, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

З матеріалів справи вбачається, що заява позивачем була написана власноручно, як і зазначена обрана ним спеціалізація, послуги навчання з якої мав намір отримати.

Відповідно до п. п.20, 21 ч.1 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» спеціальність - складова галузі знань, за якою здійснюється професійна підготовка.

Спеціалізація - це складова спеціальності, що визначається закладом вищої освіти та передбачає профільну спеціалізовану освітню програму підготовки здобувачів вищої та післядипломної освіти.

Перелік галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2015 року № 266 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 01 лютого 2017 року № 53.

До внесених змін галузь 22 «Охорона здоров`я» передбачала, зокрема, таку спеціальність, як 227 «Фізична реабілітація».

Після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 01 лютого 2017 року № 53 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 20115 року № 266» позиція 22 «Охорона здоров`я» була викладена в новій редакції, зокрема спеціальність 227 визначена як «Фізична терапія, ерготерапія».

Таким чином, з 01 лютого 2017 року спеціальності 227 «Фізична реабілітація» не існує, і за цією спеціальністю підготовка здобувачів вищої освіти відповідачем проводитися не могла.

Представники відповідача в судовому засіданні зазначили, що після набуття чинності постановою Кабінету Міністрів України від 01 лютого 2017 року № 53 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 року № 266» Національний університет фізичного виховання і спорту України для здобувачів вищої освіти у передбачений законодавством спосіб запровадив спеціалізацію «Фізична реабілітація» в межах спеціальності 017 «Фізична культура і спорт».

Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року в справі № 755/3903/17, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Звертаючись до суду, будь-яких доказів обставинам, приведеним у позові, позивач не надав, як і доказів його обману з боку відповідача при укладенні договору.

При цьому підтверджував подання заяви для отримання освітніх послуг та їх отримання протягом навчального року.

Обгрунтовуючи позов у частині фіктивності договору, позивач зазначає, що при укладенні договору відповідач не передбачав створення для нього правових наслідків, які обумовлювалися ними при його укладенні, не передбачав отримання ним другої вищої освіти з освітнього ступеня «бакалавр» зі спеціальності фізичного реабілітолога.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовилися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З точки зору закону фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладання, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

При розгляді справ даної категорії суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину.

Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватись фіктивним.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що звернення його до відповідача за отриманням освітніх послуг мало на меті їх отримати та здобуття нової спеціальності.

Представники відповідача в судовому засіданні зазначили і цього не спростовував позивач, такі послуги йому надавалися протягом 2017/2018 років та були оплачені позивачем.

Тобто, сторони не тільки уклали договір, а й приступили до його виконання та виконували його.

При вирішенні спору суд також враховує, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Подавши відзив та прийнявши участь у судовому засіданні представники відповідача довели правомірність своїх дій у відносинах з позивачем та укладенні договору, а також наданні замовлених ним освітніх послуг.

Таким чином, з точки зору закону, обов`язок довести обставини, зазначені в позові в його обґрунтування, покладається на позивача.

Тобто, спростувати цю презумпцію, а саме відповідність укладеного договору вимогам закону має сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, визначеним ст. ст. 77-78 ЦПК України, та за правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком даної сторони.

Відповідно до ч.1 ст. 77, 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи з викладеного вище, відсутності будь-яких доказів з боку позивача в обґрунтування приведених у позові обставин, суд вважає, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам закону, волевиявленню сторін при його укладенні, а тому подальше небажання позивача продовжувати навчання не може свідчити про його фіктивність та обман з боку відповідача.

За таких обставин підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Виходячи з викладеного вище обґрунтування та висновків суду підстави для задоволення вимог позивача відсутні і в цій частині.

Керуючись ст.ст.6, 15,16, 202,203,204, ч.ч.1,2 ст.215, ч.1 ст.216, 230, 234, 627, 638 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-79, 81-83, 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до Національного університету фізичного виховання і спорту України про визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 серпня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва