П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019року м. Київ

Справа № 754/10710/18-ц

Провадження: № 22-ц/824/368/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 6 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони є власниками в рівних долях квартири за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстровані ОСОБА_4 (колишня дружина ОСОБА_1 ) та їх неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з травня 2011 року за вказаною адресою не проживають у зв`язку з переїздом до Російської Федерації. На даний час місце їх проживання не відоме. Крім того, позивачі зазначили, що змушені сплачувати комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих осіб у спірній квартирі, у тому числі й відповідачів, які не користуються та не проживають у квартирі понад сім років.

З цих підстав, посилаючись на положення ст. 71, 72 ЖК України, ст.405 ЦК України, просили суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 6 листопада 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, позивачі звернулись до суду з апеляційною скаргою.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначили, що суд першої інстанції не врахував, що доказами непроживання відповідачів за вказаною адресою є акти ЖЕД-305. Також, зазначилив, що суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження за відсутності їх клопотання про такий розгляд.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 січня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою (ч. 1 ст. 368 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України відповідачі не скористались.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 22 березня 1999 року.

На час розгляду справи в спірній квартирі, крім ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрована відповідач ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 1688606 від 10.08.2018, виданою відділом з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Деснянської РДА.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 фактично в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не проживають.

Той факт, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, крім пояснень, позивачі підтверджують актами: ЖЕД-305 від 14.03.2018 року, від 11.05.2018 року, від 04.07.2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що позивачами суду не надано жодного належного та допустимого доказу, що відповідачі у квартирі не проживають без поважних причин, а тому суд вважає, що посилання позивачів на непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин є не доведеними. За умови коли неповнолітній ОСОБА_5 в установленому законом порядку набув правана користування спірною квартирою, на час розгляду справи не досяг віку (14 років), за якого може вільно визначати своє місце проживання, причини його непроживання у квартирі АДРЕСА_1 є поважними, а позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 - безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини».

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідачка ОСОБА_4 на законних підставах, зі згоди власника, вселилась у спірну квартиру як член сім`ї власника, зареєструвала своє місце проживання в установленому законом порядку за вказаною адресою, таким чином, набулаправо користування житловим приміщенням та має право на житло.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, при виникненні спору між власником житла та особами, що мають право користуватися житлом, слід враховувати вимоги ст. 405 ЦК України, оскільки спір має речово-правовий характер.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі, у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

В ході розгляду справ даної категорії суд має з`ясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Розглядаючи справу, суд враховує інтереси всіх сторін і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховує, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.. 79 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 84 Цивільного процесуального кодексу України передбачається, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Звертаючись до суду з даним позовом лише 10 серпня 2018 року позивачі вказували, що відповідачі не проживають за адресою реєстрації з травня 2011 року. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилаються на акти ЖЕД-305 від 14 березня 2018 року, 11 травня 2018 року, 04 липня 2018 року.

Колегія суддів доходить висновку про недостовірність таких доказів з огляду на те, що у даних актах сусіди ОСОБА_7 та ОСОБА_8 свідчать про факт не проживання відповідачів саме з 11 травня 2011 року, при цьому даних про початок та період проживання їх (сусідів) за даною адресою вказані акти не містять, що ставить під сумнів їхню обізнаність щодо періоду не проживання відповідачів у спірній квартирі.

Також позивачі вказували, що відповідачка ОСОБА_4 після розлучення з ОСОБА_1 переїхала до Російської Федерації.

Як убачається із матеріалів справи 17 травня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції м. Києва за № 211 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

Між тим, будь-яких доказів про виїзд ОСОБА_4 та неповнолітнього ОСОБА_5 на проживання до Російської Федерації суду не надано.

Аналізуючи вимоги чинного законодавства, зокрема, ст. 405 ЦК України обов`язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є встановлення факту непроживання у житловому приміщенні без поважних причин.

Однак, матеріали справи не містять жодної інформації про причини відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації.

Також, колегія суддів вважає за можливе відмітити, що згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до частин четвертої та шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

З матеріалів справи убачається, що до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 , як співвласника квартири АДРЕСА_1 , належить також його неповнолітній син - ОСОБА_5 , 2005 року народження.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову, оскільки цей спір безпосередньо впливає на права малолітньої дитини щодо користування житлом. Відомості про наявність у дитини іншого житла матеріали справи не містять.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів виходить з наступного.

Ухвалою Десняського районного суду м. Києва від 15 серпня2018 року провадження у справі було відкрито, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В ухвалі одночасно роз`яснено сторонам, що відповідно до частини п`ятої ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч.7 ст.279 ЦПК України)(а.с. 15-16).

Порядок розгляду справ у порядку спрощеного провадження врегульовано главою 10 розділу ІІІ ЦПК України.

За змістом частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових відносин; у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини (ч.4 ст.274 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої ст.277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. У випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Приймаючи до уваги предмет позову, суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі визначив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Як убачається із матеріалів справи, копії ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали 10 вересня 2019 року (а.с. 19-20), в той час як рішення у справі ухвалене 6 листопада 2018 року, тобто майже через два місяці після відкриття провадження у справі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника як необґрунтовані з огляду на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мали право для звернення до суду з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, однак таких дій не вчинили.

Слід відмітити, що клопотань про допит свідків, які б надали свідчення щодо причин відсутності відповідачів або про витребування доказів на підтвердження цих обставин позивачами при зверненні до суду та після відкриття провадження у справі заявлено не було.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог, оскільки позивачами не доведено факту не проживання відповідачів за місцем реєстрації без поважних причин.

Довідки, долучені до пояснень до апеляційної скарги, які свідчать про те, що відповідачка ОСОБА_4 ті її неповнолітній син ОСОБА_5 перестали користуватись медичними послугами за місцем своєї реєстрації, колегія суддів не приймає до уваги, з огляду не те, що такі докази отримані поза межами розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 6 листопада 2018 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль