ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року, ухваленого суддею Камбул М.О. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 30 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків, в якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків у розмірі 168 000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що він пропрацював з 02.02.1966 по 01.07.1966, 28.07.1969 по 17.08.1972, 08.09.1972 по 15.10.1972, 08.08.1983 по 01.02.1988 на ПрАТ.

24.04.1996 йому було первинно встановлено професійне захворювання - 40 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, у зв`язку з чим діагностовано хронічну дискогену пояснично-кресцеву полірадикулопатію.

04.05.2000 довідкою МСЕК встановлено безстроково 25 % втрати професійної працездатності.

У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначив, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача, просив стягнути з ПрАТ 168 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач, ПрАТ «ПівнГЗК», подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, просить його зміни, зменшивши суму моральної шкоди з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення представника відповідача щодо нетривалого часу роботи позивача на підприємстві відповідача та встановлення позивачу помірного відсотку втрати професійної працездатності, не перевірив чи відповідають дійсності пояснення позивача щодо глибини та обсягу його моральних страждань та чи підтверджуються вони наданими доказами, стягнувши суму моральної шкоди, яка не відповідає принципам розумності та справедливості і критеріям судової практики за аналогічних обставин. При цьому відповідач вказує на те, що загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає менше 8 років, із яких 4 роки та 7 місяців - це робота, яка могла бути пов`язана з впливом шкідливих виробничих факторів (помічник машиніста екскаватора та слюсар-ремонтник). Також, скаржник зазначив, що решта стажу роботи позивача в шкідливих умовах праці приходиться на інші підприємства, такі як трест «Кривбасгеологія - 4р.9міс.; управління «Укрспецгеологія-1р.6міс.; РУ «Кривбасруда»-4р.5міс.; трест «Кривбасшахтострой»-8р. 5міс. Звертає увагу на те, що в акті розслідування причин виникнення профзахворювання у позивача взагалі не вказано, що воно пов`язано з роботою на «ПівнГЗК», тобто причинно-наслідковий зв`язок між роботою позивача на підприємстві відповідача та виникнення у позивача профзахворювання не підтверджений жодним документальним доказом.

Окрім того, скаржник звертає увагу на те, що у справі наявний лише один медичний епікриз за 2011 рік, що підтверджує той факт, що позивач не проходить медичне лікування, оскільки не має у цьому потреби.

Також, відповідач вважає, що суд не врахував ту обставину, що з аналогічним позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся до іншого відповідача - ПАТ «КЗРК».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 в проміжок часу з 02.02.1966 по 01.07.1966, 28.07.1969 по 17.08.1972, 08.09.1972 по 15.10.1972, 08.08.1983 по 01.02.1988 працював на ПрАТ «ПівнГЗК», загальний стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів складає 27 років, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 9-12).

14.05.1996 актом розслідування хронічного професійного захворювання встановлено наявність у позивача професійного захворювання: хр.дисколінна попереково-кресцова пелирадикулопатія, що також підтверджується епікризом (а.с. 13, 14).

Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14 травня 1996 року, причиною професійного захворювання позивача є робота протягом 27 років в умовах підвищених фізичних загрузок впливу на організм шкідливих факторів, а саме: перевищення фізичного навантаження та переохолодження, температура повітря у зимній період року - понижена, винних осіб в порушенні норм та правил по охороні праці встановити не вдалось можливим за спливом строку давності (а.с. 13).

Довідкою МСЗ від 24.09.1996 позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, в подальшому довідкою МСЗ від 04.05.2000 встановлено з 01.05.2000 безстроково 25% втрати професійної працездатності, за висновком якого він потребує санітарного лікування (а.с. 7, 8).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки внаслідок неналежних умов праці позивач, отримав професійне захворювання і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача щодо завищеного розміру стягнутої судом моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Як встановлено судом першої інстанції, право у позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 24.09.1996, коли йому первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, тому судом застосовані норми трудового законодавства України, які регулюють спірні правовідносини та Правила відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №472».

На час встановлення професійного захворювання, спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про охорону праці" та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затвердженими постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (далі - Правила).

Згідно п.38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем, що підтверджено копією трудової книжки та внаслідок неналежних умов праці, отримав професійне захворювання з діагнозом: хр.дисколінна попереково-кресцова пелирадикулопатія.

За змістом положень ст.12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.11 Правил ( у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно з ст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Наведені вище норми закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України свідчать про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності дорівнює 20 865 грн., а максимальний 834 600 грн.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою професійної працездатності, пов`язаної, зокрема і з періодом праці позивача на підприємстві відповідача.

Суд апеляційної інстанції погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач ОСОБА_1 , характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що позивач протягом значного часу працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, врахував характер і тяжкість отриманих позивачем професійних захворювань, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності 25 %, тривалість розладу його здоров`я, періодичне лікування.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1 , який втратив своє здоров`я внаслідок незабезпечення відповідачем на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не доведено наявність моральних страждань. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є однією з осіб, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Проаналізувавши зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, підлягають частковому задоволенню.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: