Єдиний унікальний номер 219/5915/19 Номер провадження 22-ц/804/2982/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Соломахи Л.І.

суддів Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

за участю:

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 219/5915/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з апеляційною скаргою позивача - Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2019 року у складі судді Медінцевої Н.М., -

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КБ "Приватбанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27 липня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 7 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

При укладенні договору сторони керувалися частиною першою статті 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Формулярами та стандартними формами є саме "Умови та правила надання банківських послуг", "Тарифи Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач.

Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до пункту 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг.

Пунктом 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування Позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9. Умов.

АТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг Позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 2.1.1.12.1 Договору сторонами погоджено, що зобов`язання Клієнта з повернення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальна заборгованість клієнта є борговими зобов`язаннями.

На підставі пункту 2.1.1.12.2 Договору сплату процентів за користування Кредитом Клієнт здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих процентів (договірне списання). Якщо на дату нарахування процентів Клієнт використав всю суму кредиту, сторони узгодили збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування процентів.

Згідно пункту 2.1.1.12.2 Договору в разі непогашення Клієнтом боргових зобов`язань за Кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування Кредитом Клієнт сплачує Банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно пункту 2.1.1.12.2.1 Договору Клієнт сплачує Банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. При непогашенні суми простроченого кредиту згідно п.2.1.1.12.6.1 Договору на суму від 100 грн. Клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/kredity/.

Посилаючись на те, що відповідач грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями відповідно до умов Договору Банку своєчасно не надавав, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 21 квітня 2019 року має заборгованість у розмірі 117 960,82 грн., з яких: 896,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 34 543,23 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 74 295,94 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 2 131,74 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 5 593,37 грн. - штраф (процентна складова), позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість на його користь (а.с. 3 - 7).

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2019 року позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 липня 2010 року в сумі 896 ,54 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору, в розмірі 14,60 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 34 543,23 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання в сумі 74 295,94 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в сумі 2 131,74 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 5 593,37 грн. - залишено без задоволення (а.с. 84 - 87).

Судом першої інстанції встановлено, що 27 липня 2010 року позивач на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Позичальник прийняв умови надання споживчого кредиту фізичним особам і зобов`язався повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до заяви та умов кредитування (а.с. 32 - 33).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 27 липня 2010 року відповідач станом на 21 квітня 2019 року має заборгованість в розмірі 117 960,82 грн., з яких: 896,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 34 543,23 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 74 295,94 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 2 131,74 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5 593,37 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 21 - 31).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 34 543,23 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 74 295,94 грн. - нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 2 131,74 грн. - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 5 593,37 грн. - штраф (процентна складова), суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідач отримала кредит в розмірі 7200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Матеріали справи не містять доказів встановлення відповідачу кредитного ліміту, його розміру та підвищення кредитного ліміту. Відсутні докази відкриття відповідачу карткового рахунку, його номеру, не надано виписок по ньому, які б підтверджували користування відповідачем кредитною карткою. Згідно положень статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Надані позивачем копія Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підтверджують наявність заборгованості. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить підпису відповідача. Анкета-заява, підписана відповідачем, не містить умов кредитування, строків дії договору, відсоткової ставки, тощо. В заяві позичальника від 27 липня 2010 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Матеріали справи не містять підтверджень того, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "Приватбанк"в період з часу виникнення спірних правовідносин (27 липня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг у Приватбанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, наявний в матеріалах справи, не містить підпису відповідача, його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 липня 2010 року шляхом підписання Анкети-заяви. А тому, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За таких обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ "Приватбанк" дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Стягуючи з відповідача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 896,54 грн., суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 27 липня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів (а.с. 84 - 87).

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач АТ КБ "Приватбанк" в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неповне дослідження письмових доказів, просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з наданої позивачем до суду першої інстанції копії анкети-заяви від 30 липня 2010 року (така дата зазначена в апеляційній скарзі) чітко вбачається інформація щодо відповідача: персональні дані, адреса проживання, інша додаткова інформація необхідна для отримання картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто. Також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що Позичальник висловив згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що " ОСОБА_2 згоден з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді. …. Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку".

Зазначені Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Тобто, з моменту підписання фізичною особою заяви між Банком та Клієнтом був укладений договір в порядку частини першої статті 634 ЦК шляхом приєднання Клієнта до запропонованого Банком договору.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, згідно яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Після отримання картки та ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг відповідач здійснила дії щодо проведення її активації, користувалася карткою, а також отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Розмір встановленого кредитного ліміту зазначено в довідці, що додається.

Щодо збільшення заборгованості за кредитом позивач зазначив, що банк надає можливість Клієнтам, які мають кредитну картку АТ КБ "ПРИВАТБАНК" скористатися сервісом "Оплата частинами", який дає можливість клієнту купити товар або послугу в торгово-сервісних підприємствах та/або інтернет-магазинах за 30 секунд в розстрочку за кредитною карткою. Оплата товару або послуги здійснюється шляхом списання щомісячних платежів з картки клієнта шляхом списання регулярного платежу, як з власних коштів при їх наявності, так і з кредитних. Цей сервіс не є окремим кредитним договором, а є тільки додатковою послугою для власників кредитних карт і підписання окремого кредитного договору не вимагає. Оформлення цієї послуги можливо тільки за допомогою своєї кредитної картки.

Згідно виписки по рахунку 30 квітня 2016 року було оформлено послугу "Оплата частинами", починаючи з 30 травня 2016 року сплачено перший платіж в розмірі 428,27 грн. по технології "Оплата частинами", в подальшому кошти в сумі 428,27 грн. щомісячно списувалися з картки відповідача у зв`язку з використанням нею сервісу "Оплата частинами". Оскільки під час списання чергового щомісячного платежу по оплаті частинами відповідачем було використано всю суму кредитного ліміту, списання коштів здійснено за рахунок овердрафту, що і спричинило перевищення тіла кредиту над розміром встановленого кредитного ліміту.

З виписки вбачається, що відповідач неодноразово здійснювала переказ коштів на погашення заборгованості зі своїх карт, у тому числі і з кредитної карти, що підтверджує отримання і користування карткою, а також оформлення послуги "Оплата частинами" саме відповідачем.

Оскільки заборгованість за тілом кредиту виникла у зв`язку з використанням відповідачем кредитних коштів понад встановленого ліміту в межах овердрафту за технологією "Оплата частинами", то повинна бути сплачена в повному обсязі.

Надання виписки по рахунку та довідки про встановлення кредитного ліміту як нових доказів на стадії апеляційного оскарження позивач мотивує невитребуванням їх у банку судом першої інстанції, частковою відмовою судом у позові через недоведеність заявлених позовних вимог, про що банку стало відомо лише з оскаржуваного рішення, що позивач вважає об`єктивною та поважною причиною ненадання цих доказів до суду першої інстанції.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за простроченим тілом кредиту. Однак всупереч норм статті 1054 ЦК України суд першої інстанції стягнув лише першу складову заборгованості за кредитом та безпідставно звільнив відповідача від відповідальності щодо погашення іншої складової - заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка підлягає стягненню, оскільки відповідачем не доведено відсутність заборгованості та належне виконання умов договору (а.с. 92 - 96).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 23 жовтня 2019 року за апеляційною скаргою позивача АТ КБ "Приватбанк" відкрито апеляційне провадження (а.с. 125 - 127).

Копію апеляційної скарги позивача відповідач ОСОБА_3 отримала 31 жовтня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 130).

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 листопада 2019 року справу було призначено до розгляду на 27 листопада 2019 року (а.с. 131 - 132).

27 листопада 2019 року розгляд справи відкладено на 23 грудня 2019 року (а.с. 139).

В судове засідання апеляційного суду 23 грудня 2019 року сторони не з`явилися.

Позивач АТ КБ "Приватбанк" судову повістку-повідомлення про розгляд справи 23 грудня 2019 року отримав 05 грудня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 142).

Відповідач ОСОБА_3 судову повістку-повідомлення про розгляд справи 23 грудня 2019 року отримала 30 листопада 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 141).

Сторони причини неявки у судове засідання не повідомили і відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України вважається, що вони не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача АТ КБ "Приватбанк" задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 34 543,23 грн.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 896,54 грн., а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованої пені за прострочене зобов`язання в сумі 74 295,94 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. в сумі 2 131,74 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 5 593,37 грн. ні позивачем, ні відповідачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо цієї неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 34 543,23 грн., апеляційний суд виходить з наступного:

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Рішення суду в оскаржуваній частині зазначеним вимогам процесуального закону відповідає.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першоїстатті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підтвердження заявлених позовних вимог, в тому числі про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 34 543,23 грн., Банком до суду першої інстанції були надані:

- анкета - заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка підписана відповідачем 27 липня 2010 року, в якій зазначено, що позичальник виявила бажання оформити "дебетову особисту карту"; бажаний кредитний ліміт по карті не зазначений; також в анкеті - заяві зазначено, що " ОСОБА_2 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які складають між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правилами надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua" (а.с. 32 - 33);

- Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms (а.с. 38 - 66);

- витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" (а.с. 34 - 35).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Жодний з вищезазначених наданих позивачем до суду першої інстанції доказів не містить інформації про отримання відповідачем кредитної картки, про встановлення кредитного ліміту на цю картку та про фактичне використання відповідачем кредитних коштів, відповідно - про наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Навіть в анкеті - заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка підписана відповідачем 27 липня 2010 року, відсутні відомості про отримання відповідачем кредитної карти.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано доказів того, що відповідач отримала кредит в розмірі 7 200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, не надано доказів встановлення відповідачу кредитного ліміту, його розміру та збільшення кредитного ліміту, не надано доказів відкриття відповідачу карткового рахунку, його номеру, не надано виписок по картковому рахунку, які б підтверджували користування відповідачем кредитною карткою.

Відповідно до статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання зазначених норм процесуального права суд першої інстанції дав належну оцінку всім наданим позивачем доказам, на підставі наданих позивачем доказів дійшов правильного висновку про недоведеність наявності у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права.

До апеляційної скарги, посилаючись на висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог додані:

1. копія довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_3 (договір б/н), яка не містить підпису особи, яка її видала (мається лише зазначення: "З повагою, АТ КБ "Приватбанк" (а.с. 97);

2. виписка з карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_3 за період з 27 липня 2010 року по 21 квітня 2019 року (а.с. 98 - 104).

Клопотання про прийняття нових доказів позивачем в апеляційній скарзі або окремо не заявлено, але в апеляційній скарзі є посилання на те, що ці нові докази надаються на стадії апеляційного оскарження через їх невитребування судом першої інстанції, у зв`язку із частковою відмовою банку у позові через недоведеність позовних вимог, про що банку стало відомо лише з оскаржуваного рішення, що, на думку позивача, є поважною причиною (а.с. 92 - 96).

Згідно частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до частин другої, четвертої, восьмої статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Позивач, який у спірних правовідносинах є кредитором та має всі докази (первинні бухгалтерські документи) щодо надання відповідачу (позичальнику) кредиту, щодо користування позичальником кредитом, щодо розміру заборгованості, тобто не є слабкою стороною у кредитних правовідносинах, доказів неможливості подання до суду першої інстанції довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_3 (договір б/н), виписки з карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_3 за період з 27 липня 2010 року по 21 квітня 2019 року, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не надав, а тому підстави для прийняття апеляційним судом нових доказів відсутні.

До позовної заяви позивачем навіть було додано клопотання про розгляд справи в порядку скороченого позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 12).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що такі докази не були витребувані судом першої інстанції, що, на думку позивача, є поважною причиною їх ненадання, не ґрунтуються на нормах процесуального закону.

Відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Подання до суду апеляційної інстанції нових доказів, які не були надані позивачем до суду першої інстанції без поважних причин, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено на підставі наданих йому доказів.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що сам розрахунок заборгованості не є доказом надання відповідачу кредитних коштів та має перевірятися судом на підставі встановлених судом обставин, що мають значення для справи.

До позовної заяви позивачем додано два розрахунка розміру заборгованості: 1. за період з 04.02.2013 року по 31.05.2015 року (а.с. 22 - 23), 2. за період з 01.06.2015 року по 21.04.2019 року (а.с. 24 - 31). Обидва розрахунки не містять ні підпису, ні зазначення посади особи, що їх склала.

Розрахунок заборгованості за період з 01.06.2015 року по 21.04.2019 року містить в собі, що стосується оскаржуваної частини рішення, в тому числі стовпчики: "Витрати клієнтом кредитних коштів", "Відсотки погашені за рахунок кредиту", "Тіло кредиту на звітну дату", "Тіло кредиту прострочене на звітну дату","Складова заборгованості за наданим кредитом" (а.с. 24 - 25).

Згідно пункту 2.1.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms, які додані позивачем до позовної заяви (а.с. 38 - 66), в разі непогашення Клієнтом боргових зобов`язань за Кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування Кредитом Клієнт сплачує Банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування. Сплату процентів за користування Кредитом Клієнт здійснює шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих процентів (договірне списання).

В разі, якщо на дату нарахування процентів згідно цих Умов Клієнт використав всю суму кредиту, сторони узгодили збільшення розміру кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування процентів. Згідно статті 212 ЦК України в разі, якщо будь-яка прострочена заборгованість за кредитом є більшою, ніж 90 днів, починаючи з 91-го дня вся (загальна) заборгованість за кредитом є простроченою (а.с. 59).

Тобто, виходячи з пункту 2.1.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms, які додані позивачем до позовної заяви, а також назв стовпчиків розрахунку заборгованості за період з 01.06.2015 року по 21.04.2019 року, до заборгованості за простроченим тілом кредиту позивачем фактично включена і заборгованість за процентами за користування кредитом, яка погашена Банком шляхом списання грошей з поточного рахунку позичальника в розмірі нарахованих процентів (договірне списання).

В позовній заяві вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами позивачем не заявлялися та згідно розрахунку заборгованості заборгованість за процентами відсутня.

Згідно пунктів 1.1.6.1, 1.1.6.2 Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms, які додані позивачем до позовної заяви (а.с. 38 - 66), зміни до цих Умов і Правил надання банківських послуг вносяться Банком щомісяця в односторонньому порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України. У тих випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, Банк повідомляє Клієнтів про внесені зміни шляхом використання наступних каналів зв`язку: офіційний сайт банку www.privatbank.ua, розміщення інформації у відділеннях Банку; підпис необхідних документів безпосередньо у відділенні Банку; іншими каналами зв`язку у відповідності до цих Умов (а.с. 49).

Частинами першою, другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Враховуючи, що розрахунок заборгованості в порядку, зазначеному в доданих до позовної заяви Умовах, здійснено позивачем з 01 червня 2015 року, Банк мав надати докази про погодження з відповідачем умови договору, яка викладена у пункті 2.1.1.1.12.2 Умов та правила надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: архів Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms, які додані позивачем до позовної заяви (а.с. 38 - 66), щодо сплати процентів за користування Кредитом шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих процентів (договірне списання).

Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, а також щодо сплати процентів за користування Кредитом шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих процентів (договірне списання).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період з часу виникнення спірних правовідносин (27 липня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (31 травня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

З сайту позивача https://privatbank.ua/terms/ вбачається, що сайт не містить редакції Умов та правил надання банківських послуг, які були актуальними станом на 27 липня 2010 року, тобто на час підписання відповідачем анкети - заяви. Самою ранньою редакцією Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на зазначеному позивачем в позовній заяві сайті, є Умови актуальні станом на 01 квітня 2012 року.

Отже, позивачем до суду першої інстанції не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, а тому наданий Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем саме 27 липня 2010 року кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідач в суді першої інстанції участі не брала, відзив на позовну заяву не надала, судом першої інстанції здійснено заочний розгляд справи.

Тобто у розумінні частини першої статті 82 ЦПК України відсутні підстави вважати, що відповідач визнає Умови та правила надання банківських послуг, що додані позивачем до позовної заяви.

Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" містить відомості про місячну базову процентну ставку для різних видів кредитних карт "Універсальна" - "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" (3%), "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" (2,5%), "Універсальна CONTRACT" (1,7%), "Універсальна GOLD" (2,5%, з 01 квітня 2013 року - 2,3%, за тратами здійсненими з 01 вересня 2014 року - 2,7%, за тратами здійсненими з 01 квітня 2015 року - 3,5%) (а.с. 34).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що зазначені Тарифи обслуговування кредитних карт "Універсальна" відповідачем не підписані, та дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 27 липня 2010 року заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Апеляційний суд звертає увагу, що наданий позивачем Витяг з Тарифів містить процентні ставки за період з 01 квітня 2013 року, з 1 квітня 2014 року, з 01 вересня 2014 року, з 01 квітня 2015 року, тобто ті, що діяли через три і більше років після підписання відповідачем 27 липня 2010 року заяви-анкети, що підтверджує висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, що саме ці Тарифи розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними при підписанні 27 липня 2010 року заяви-анкети.

Крім того, в анкеті - заяві від 27 липня 2010 року вид кредитної картки, яка видана відповідачу, не зазначено; позичальник зазначала про бажання отримати "дебетову особисту карту" (а.с. 33 - 34). Наданий позивачем Витяг з Тарифів розмір процентної ставки за "дебетовою особистою картою" не містить.

Позивачем не надано до суду першої інстанції доказів як про видачу відповідачу платіжної карти, так і про її вид та строки дії.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту, яка містить в собі в тому числі списані проценти за користування кредитними коштами, відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) щодо застосування норм статей 207, 634 ЦК України щодо кредитних правовідносин.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов та правил надання банківських послуг не має правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Отже, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які додані позивачем до позовної заяви на підтвердження заявлених позовних вимог, але не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 липня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також сплату процентів за користування Кредитом шляхом надання доручення Банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих процентів (договірне списання).

В Анкеті-заяві зазначено, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між позичальником ОСОБА_4 та Банком договір про надання банківських послуг(а.с. 32 - 33).

Проте Пам`ятку клієнта, що є складовою договору про надання банківських послуг, позивач суду не надав.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи зазначене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_3 (в анкеті-заяві Пугачова) АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг, Тарифах не означає відсутність договірних відносин між сторонами, є слушними та не суперечать висновкам суду першої інстанції, який зазначив, що "безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 27 липня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту". Тобто, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між сторонами кредитних правовідносин. Посилаючись на відсутність підпису відповідача у Витягу з Тарифів, Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, на не зазначення на Умовах та правилах надання банківських послуг дати введення в дію саме редакції доданих до позовної заяви Умов, оскільки вони постійно змінюються позивачем, суд першої інстанції зазначав, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена саме до укладеного 27 липня 2010 року кредитного договору із відповідачем, оскільки позивачем не надано підтверджень що саме ці Умови та правила були запропоновані відповідачу 27 липня 2010 року і саме тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 липня 2010 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не доведено відсутність заборгованості, не впливають на висновки суду, оскільки відповідно до статей 12, 81 ЦПК України позивач має довести заявлені позовні вимоги, незважаючи на пасивну позицію відповідача у справі.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, які визнаються учасниками справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Тобто, пасивна позиція відповідача у справі не є визнанням обставин та не звільняє позивача від доказування обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 881,50 грн. (а.с. 105, а.с. 113).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на позивача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 117 960,82 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року, в якому позивачем була подана позовна заява. Відповідно до статті 7 Закону України від 23 листопада 2018 року №2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 1 921 гривня.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 34 543 гривні 23 коп. залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: О.Д. Канурна

Ю.М. Мальований