Дата документу 18.12.2019 Справа № 336/5652/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3652/18 Головуючий у 1 інстанції Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/3785/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.,

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, ОСОБА_2 , про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання недієздатним його діда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який страждає психічними розладами, в силу чого не повністю усвідомлює зміст вчинюваних поступків, є безпорадним в побуті, потребує постійної сторонньої допомоги.

В обґрунтування заяви зазначав, що ОСОБА_3 за своїм психічним станом позбавлений можливості самостійно організовувати свою життєдіяльність. Стан здоров`я діда погіршився влітку 2017 року, саме в цей період він поскаржився на втрату важливих особистих документів та грошових коштів, про обставини зникнення яких в силу розсіяного стану свідомості не зміг нічого повідомити, одночасно поскаржившись на недостатній догляд з боку особи, з якою у нього укладений договір довічного утримання, - заінтересованої особи ОСОБА_2 Безпорадний стан діда, який потребує опіки, і зумовив звернення до суду з цією заявою.

Просив суд визнати ОСОБА_3 недієздатним, призначити його опікуном діда.

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району звернувся до суду з поданнями про призначення опікунами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заінтересована особа ОСОБА_2 у липні 2019 року звернулася до суду з заявою, в якій просила суд визнати її опікуном ОСОБА_3 на підставі відповідного подання органу опіки та піклування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року заяву та подання органу опіки та піклування задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатним.

Встановлено опіку над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подання органу опіки та піклування задоволено.

Призначено опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_1 .

Призначено опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - ОСОБА_2 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині призначення опікуном ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині призначення опікуном ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , та ухвалити в цій частині судове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її заяви про призначення її опікуном ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не з`ясовано якими доказами підтверджується факт родинних відносин ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та чи є такі особи родичами. Крім того, судом не з`ясовано яким чином призначення двох опікунів вплине на виконання ними своїх обов`язків в частині догляду за підопічним.

ОСОБА_2 надала суд відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 народився 1933 року, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 02.02.1995 року по теперішній час (а.с.7).

ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_3 , що підтверджується світлокопіями свідоцтв про народження (а.с.10, 11).

Відповідно до ст.105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Саме на виконання даної норми закону судом була призначена судова психіатрична експертиза, висновок якої наявний у матеріалах справи.

Аналогічним чином регулюється дане питання в ч.1 ст.298 ЦПК України при вирішенні заяв про визнання особи недієздатною.

Відповідно до висновку призначеної судом психіатричної експертизи ОСОБА_3 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку складеного генезу (судинного та альцгеймерівського), про що свідчать дані анамнезу: нормальний розвиток з раннього дитячого віку, навчання в загальноосвітній школі, служба в армії (участь в бойових діях), трудова діяльність, сімейний стан. Періодично відмічалося підвищення артеріального тиску на тлі відсутності постійної терапії, відмічалося поступове зниження пам`яті, періодично з`являлися безглуздості в поведінці, оглядався психіатром, був взятий в консультативну групу обліку, втратив практичні навички й навички самообслуговування, став соціально дезадаптованим. При обстеженні комісії лікарів на тлі розсіяної сомато-неврологічної симптоматики виявлено: порушення процесу мислення, нестійкість уваги, емоційна лабільність, дратівливість, сльозливість, грубе зниження інтелектуально-мнестичних функцій (за шкалою обстеження ММSE 0 балів), безпорадність, відсутність галюцінаторно-маячних хвилювань і критики до свого стану. Ступінь наявних порушень такий, що позбавляє його здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними. Потребує постійного стороннього догляду (а. с. 72-76).

Положеннями ст. 39 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного захворювання не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.300 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку, і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.

Таким чином, суд першої інстанції на за висновками психіатричної експертизи вірно встановив наявність правових підстав для задоволення заяви про визнання фізичної особи недієздатною.

Крім того, судом встановлено, що згідно акту комісійного обстеження житлово-побутових умов мешкання гр. ОСОБА_3 , 1933 року народження, який мешкає за адресою АДРЕСА_1 , від 06.09.2018, онука ОСОБА_2 на період виїзду комісії була присутня у дідуся ОСОБА_3 та готувала йому їжу. Зі слів ОСОБА_3 встановлено, що онук ОСОБА_1 відвідує його рідко, останній раз був у нього весною 2018 року, конкретну дату та місце не пам`ятає. В житловому приміщенні за вищевказаною адресою комунальні послуги сплачує онука. ОСОБА_2 з ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання. Згідно висновку вказаної комісії, зобов`язано відділ адміністративно-правової роботи районної адміністрації від імені органу опіки та піклування підготувати клопотання до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 336/4751/18 в частині залучення ОСОБА_2 в якості зацікавленої особи, яка діє в інтересах ОСОБА_3 .

За приписами ч.1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою в разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

В матеріалах справи наявні два подання органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про призначення опікунами ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 154. 158).

Колегією суддів встановлено, що органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району наданні подання про призначення опікунами двох осіб.

З огляду на те, що «Правилами опіки та піклування», затвердженими наказом Державного комітету у справах сім`ї та молоді України, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року, не встановлено обмежень щодо кількості опікунів повнолітньої особи, суд першої інстанції призначаючи опікуна за поданням органу опіки та піклування, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для відмови в задоволенні подання органу опіки та піклування щодо призначення опікунами ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не з`ясовано факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та чи є такі особи родичами, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Положеннями статті 63 ЦК України закріплено, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

У пункті 3.1 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. N 34/166/131/88, зазначено, що при призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки. Опікун або піклувальник призначаються лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що опікуном може бути призначено не лише родича, а й осіб, які є близькими підопічному.

Крім того, з урахуванням подання органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про призначення опікуном ОСОБА_3 ОСОБА_2 , у колегії суддів відсутні підстави вважати вказане подання необґрунтованим. Оскільки з вказаного подання вбачається, що ОСОБА_2 діє в інтересах ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання, який укладений в установленому законом порядку.

Висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: