Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 761/36960/14-ц

провадження № 61-26341св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Новий»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, товариство з обмеженою відповідальністю «Київжитлосвіт», відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року в складі судді Волошина В.О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року у складі колегії суддів Рубана С.М.,Желепи О.В., Іванченка М.М.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2014 року ПАТ «АКБ «Новий» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, відділ з питань реєстрації місяця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, ТОВ «Київжитлосвіт», відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просило:

- задовольнити вимоги в сумі 3 463 848,83 грн шляхом визнання за ПАТ АКБ «Новий» права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв. м;

- зобов`язати відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації зняти з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 ;

- виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення;

- стягнути з відповідачів понесені витрати по оплаті судового збору в сумі 3 654 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року, позов залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, керуючись правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України, виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання є позасудовим способом врегулювання цього питання, суд не уповноважений на вирішення даного питання в обраний позивачем спосіб.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ АКБ «Новий», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2017 року касаційну скаргу ПАТ АКБ «Новий» на рішенняШевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 761/36960/14-ці витребувано її з Шевченківського районного суду міста Києва.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

03 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Сердюка В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що банк відповідно до умов іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» має право на набуття права власності на предмет іпотеки в разі порушення позичальником умов кредитного договору.

Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій надали неправильну оцінку долученим до матеріалів справи доказам.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 07 травня 2008 року між АКБ «Новий» та ТОВ «Гермес» було укладено кредитний договір № 3508/01, відповідно до пункту 1.1 якого, останньому було надано кредит для поповнення оборотних коштів в сумі 370 000,0 дол. США строком до 06 травня 2010 року зі сплатою 16 % річних (т. 1 а.с. 7-8).

24 червня 2008 року, 30 червня 2009 року, 30 січня 2009 року, 06 травня 2010 року, 07 червня 2010 року, між АКБ «Новий» та ТОВ «Гермес» були укладені додаткові угоди № 1, 2, 3, 4, 5 про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 3508/01 від 07 травня 2008 року, якими були внесені відповідні зміни та доповнення до основного кредитного договору (т. 1 а.с. 10-13).

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за кредитним договором 07 травня 2008 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 3508/01 (3), згідно пунктом 1.1 статті 1 якого, іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання зобов`язання, зазначеного в цій статті, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку на умовах, визначених у цьому договорі, нерухоме майно, зазначене в статті 2 цього договору.

Згідно підпункту 2.1.1 статті 2 іпотечного договору, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно: трикімнатна квартира, загальною площею 67,0 кв. м, житловою площею 39,1 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 18-20).

07 липня 2009 року, 26 травня, 14 червня 2010 року між АКБ «Новий» та ОСОБА_1 були укладені договори про внесення змін та доповнень до іпотечного договору № 3508/01 (3) від 07 травня 2008 року, якими були внесені відповідні зміни та доповнення до основного іпотечного договору (т. 1 а.с. 21-23).

03 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О. В. за заявою позивача було вчинено виконавчий напис та запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «АКБ «Новий» за кредитним договором № 3508/01 від 07 травня 2008 року у розмірі: заборгованість за кредитом 2 272 000 грн, прострочені відсотки 427 205,47 грн, пеня за несвоєчасну оплату відсотків 33 515,47 грн, а всього 2 732 720,94 грн. (т. 1 а.с. 24).

08 липня 2014 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві Руденко Н. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві з посиланням на пункт 9 частини першої статті 47, статтю 50 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Орган опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації з метою захисту житлових прав малолітньої дитини згоду на реалізацію вищезазначеної квартири не надає, про що останнім зазначено у наданій відповіді за № 109/05/40-3939 від 26 червня 2014 року (т. 1 а.с. 30, 32).

Оскільки ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві повернуло без виконання виконавчий напис від 03 липня 2014 року, банк 29 серпня 2014 року з метою врегулювання погашення заборгованості за кредитним договором надіслав на адресу ОСОБА_1 іпотечне повідомлення з вимогою про виконання впродовж 30 днів після одержання повідомлення (т. 1 а.с. 27), в частині звільнення квартири АДРЕСА_1 та передачі усіх правовстановлюючих документів на вказану квартиру, яке ОСОБА_1 одержав, що підтверджується повідомленням про вручення відправлення (т. 1 а.с. 29).

Статтею 6 (1) іпотечного договору від 07 травня 2008 року передбачено, що іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 цього Закону зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачається лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року в справі № 6-1219цс16 та від 30 березня 2016 року в справі №6-1851цс15, та від яких Велика Плата Верховного Суду не знайшла підстав відступати (постанови ВП ВС від 21 березня 2018 року в справі №760/14438/15-ц та від 23 травня 2018 року в справі №916/5073/15).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд не уповноважений на вирішення даного питання в обраний позивачем спосіб.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про те, що оскільки за положеннями укладеного між сторонами іпотечного договору розрізняється декілька способів звернення стягнення, які є самостійними та не пов`язаними один з одним, а саме: за рішенням суду та в позасудовому порядку, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем є позасудовим способом захисту, який не підлягає вирішенню в судовому порядку.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального права та повністю відповідають правовим висновкам щодо правильності застосування судами норм статей 36-39 Закону України «Про іпотеку», які неодноразово наводились в постановах як Верховного Суду України, так і Великої Палати Верховного Суду, доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права є неприйнятними.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судових рішень апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків рішення суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Новий» залишити без задоволення.

РішенняШевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська