справа № 756/3943/19 головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 526 750 грн. 88 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 серпня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу суму позики в розмірі 18 600 доларів США, що еквівалентно на момент передачі коштів - 223 200 грн., а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути дану суму позики до 05 серпня 2016 року. Однак, ОСОБА_1 не виконала належним чином свої зобов`язання, не повернула жодної частини позики.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 рокупозов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції та зменшити суму стягнутих з неї коштів у розмірі 119 356 грн. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що нею було надано квитанції про виплати матері позивача більше 2 500 доларів США. Під час розгляду справи мати позивача також отримала від відповідача гроші в рахунок часткового погашення заборгованості, обіцяючи мирно вирішити всі спірні питання. Для з`ясування цих обставин суд повинен був задовольнити клопотання про визнання явки самого позивача в судове засідання для дачі пояснень з цього приводу. Однак, суд відмовив у задоволенні такого клопотання, а також відмовив у виклику до суду в якості свідка матері позивача ОСОБА_4 . Суд невірно розрахував суму заборгованості в доларах США станом на сьогоднішній день, адже, гроші позичалися у гривнях, а також частину заборгованості вона погасила. Відповідач вважає, що з неї не повинні стягуватися штрафні санкції з повної суми заборгованості в іноземній валюті.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що після отримання коштів відповідач не повернув жодної частини позики. Предметом спору є правовідносини виключно між позивачем та відповідачем, які виникли на підставі нотаріально посвідченого договору позики. Договір позики є дійсним та у судовому порядку ніким не оспорювався. Відповідач не надав суду доказів повернення нею позики. Чинне законодавство дозволяє сторонам визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 05 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 гроші в розмірі 223 200 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 18 600 доларів США за середнім курсом їх продажу комерційними банками міста Києва, а ОСОБА_1 зобов`язується повернути вказану суму до 05 серпня 2016 року.

Заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 по сплаті суми позики становить 18 600 доларів США та суми 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 1 443,79 доларів США, а всього 20 043,79 доларів США, що станом на 22 березня 2018 року еквівалентно 526 750 грн. 88 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконала умови договору. Посилання відповідача на те, що вона віддавала кошти матері позивача є безпідставними, оскільки договір був укладений з самим позивачем. Відповідач не надала жодного належного та допустимого доказу на спростування заявлених вимог.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказує на те, що відповідач не повернула в обумовлений договором позики строк кошти, у зв`язку з чим, на думку позивача, останній має право на стягнення основної суми боргу та трьох відсотків річних. З наданого до суду розрахунку заборгованості вбачається, що розмір основної суми заборгованості становить 18 600 доларів США.

Відповідач заперечує проти розміру заборгованості та вказує на те, що нею було сплачено матері позивача більше 2 500 доларів США.

Однак, такі доводи відповідача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки договір позики було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і вказаним договором не передбачено повернення коштів, отриманих у борг, третім особам, у тому числі, і ОСОБА_4 .

Пунктом 2 договору позики чітко визначено порядок повернення зайнятої суми грошей, а саме перерахунок коштів на рахунок позикодавця ОСОБА_2 через Правекс Банк.

Оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_1 зазначає, що суд невірно розрахував суму заборгованості в доларах США станом на сьогоднішній день, адже, гроші позичалися у гривнях.

Зі змісту укладеного між сторонами договору позики вбачається, що у грошовому зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, що відповідає положенням ч. 2 ст. 533 ЦК України, відповідно до якої якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. 192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто, грошової одиниці, в якій визначена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов`язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Не погоджуючись із сумою, заявленою до стягнення позивачем, відповідач не надала доказів на підтвердження часткового виконання нею зобов`язань за договором позики, не навела свої розрахунки та спростувала основну суму заборгованості та розмір трьох відсотків річних.

В апеляційній скарзі відповідач також вказує на те, що суд відмовив у виклику до суду в якості свідка матері позивача ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а

також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли

свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення

правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина

третя статті 949 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За таких обставин, показання свідка не мають значення для справи, оскільки вони не є належними доказами у справі.

ОСОБА_1 також зазначає, що суд не задовольнив її клопотання про визнання обов`язковою явки самого позивача в судове засідання для дачі пояснень. В апеляційній скарзі відповідач також просила визнати явку позивача обов`язковою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.

Чинним Цивільним процесуальним кодексом України не встановлено для суду обов`язку визнавати явку учасника справи обов`язковою, а суд на власний розсуд з урахуванням конкретних обставин справи та у разі необхідності вирішує зазначене питання.

Крім того, у відповідності до приписів ст. 43, ч. 2 ст. 372 ЦПК України явка позивача до суду апеляційної інстанції є його правом.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду є законним та обґрунтованим, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 травня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 15 серпня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.