Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 297/2540/16-ц

провадження № 61-14739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області у складі судді Ільтьо І. І. від 08 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю., від 18 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком.

Позовну заяву мотивовано тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 . Посилаючись на те, що з 2012 року відповідачі переселилися до іншого будинку, не проживають за місцем своєї реєстрації вже більше чотирьох років, не сплачують комунальних послуг та не беруть участь у витратах на утримання будинку, позивач просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування зазначеним житловим будинком.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на 1/2 частину нерухомого майна.

Позов мотивовано тим, що вона проживала разом з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з жовтня 1992 року по грудень 2013 року. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними було набуто у власність три об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 , нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_3 . Вказані об`єкти нерухомості ОСОБА_2 вважає спільним сумісним майном, нажитим за час шлюбу, а тому просить визнати за нею право власності на половину цього майна. При цьому будинок по АДРЕСА_2 , був відчужений ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 18 квітня 2011 року

ОСОБА_4 . Позивач вважала цей договір недійсним, оскільки його вчинено без її волі та згоди.

Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 01 грудня 2016 року зазначені позови об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області

від 08 травня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт, що з 24 березня 1994 року по липень 2012 року

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю і перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_6 нежитлову будівлю АДРЕСА_4 та визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ його частину.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щовідповідачі ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 втратили право користування житловим будинком

АДРЕСА_1 , оскільки не проживали у ньому більше одного року без поважних причин.

Вирішуючи зустрічний позов, суд виходив із того, що є доведеними вимоги в частині проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 24 березня 1994 року по липень

2012 року. Оскільки доказів купівлі будинку АДРЕСА_1 за спільні кошти ОСОБА_2 не надала, він не може бути об`єктом спільної сумісної власності. Також не може бути таким об`єктом житловий будинок АДРЕСА_2 , оскільки його було продано через два місяця після його придбання, а тому кошти були повернуті у сім`ю. Разом з тим, нежитлове приміщення

АДРЕСА_4 сторони набули у 2009 році у період спільного проживання, а тому за ОСОБА_2 можливо визнати право власності на його Ѕ частину.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня

2018 року рішення Берегівського районного суду Закарпатської області

від 08 травня 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 щодо житлового будинку по АДРЕСА_2 скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 18 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Кирияк К. М. і зареєстрований у реєстрі за № 2637.

Витребувано від ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по

АДРЕСА_2 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по

АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по

АДРЕСА_2 .

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щосуд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що будинок

АДРЕСА_1 не є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки ОСОБА_2 не надала доказів його придбання внаслідок їх з ОСОБА_1 спільної праці та за їх спільні кошти. При цьому відповідачі підлягають виселенню з цього будинку, оскільки протягом року в ньому не проживають, хоча саме за цією адресою зареєстровано їх місце проживання.

Однак є необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що не є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_5 , оскільки його було придбано у 2011 році у період проживання їх однією сім`єю, а тому воно є спільною власністюОСОБА_2 та ОСОБА_1 Цей будинок був відчужений останнім за договором купівлі-продажу без згоди ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 , а тому договір підлягає визнанню недійсним, а майно - витребуванню, із визнанням за ОСОБА_2 права власності на його Ѕ частину.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення в частині задоволення первісного позову та в частині відмови у задоволенні її позову про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення її позовних вимог у вказаній частині, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний будинок було придбано

19 жовтня 1995 року у період їх спільного з ОСОБА_1 проживання однією сім`єю, що саме по собі свідчить про придбання його за спільні кошти. Крім того, у 1996 році вона відчужила належний їй будинок АДРЕСА_6 , кошти за які покупець передав ще до укладення договору купівлі-продажу і саме ці кошти були нею витрачені на придбання спірного будинку, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі, право на Ѕ частину якого слід визнати за нею у судовому порядку. За вказаних обставин не підлягають до задоволення позов ОСОБА_1 , оскільки вона є співвласником будинку.

Оскільки судові рішення в частині вирішення встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спільним сумісним майном житлового будинку АДРЕСА_2 , а також нежитлової будівлі не оскаржуються, то відповідно до статті 400 ЦПК України їх законність в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою цього ж суду від 20 вересня

2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу починаючи з 24 березня 1994 року по липень 2012 року. Вказані обставини визнавалися сторонами у справі.

19 жовтня 1995 року ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбав житловий будинок АДРЕСА_1 . У цьому будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3

28 листопада 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу було набуто право власності на нежитлову будівлю

АДРЕСА_4 , а 04 лютого 2011 року - на житловий будинок АДРЕСА_5 .

18 квітня 2011 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу відчужив житловий будинок АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_4 .

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За змістом частини першої статті 405 ЦК Українита частини першої

статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У справі, яка переглядається, суди попередньої інстанції, установивши, що ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не проживає у спірному житловому будинку без поважних причин більше одного року, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та не заперечувалося самою ОСОБА_2 , дійшли обґрунтованого висновку про визнання їх такими, що втратили право користування житлом по АДРЕСА_1 .

Касаційна скарга доводів щодо поважності причин непроживання у спірному будинку протягом одного року не містить. Заявник лише посилається на те, що її неможливо виселити зі спірного майна, оскільки воно є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При цьому згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів, оцінивши виселення ОСОБА_2 із житлового будинку по

АДРЕСА_1 на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшла висновку, що виселення відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач має постійне місце проживання по АДРЕСА_7 . Цю адресу як місце свого проживання ОСОБА_2 зазначала у зустрічній позовній заяві, договорі про надання правової допомоги, апеляційній й касаційній скаргах

(46, 64-69, 185-197 т. 1). Крім того, оскаржуваним рішенням суду апеляційної інстанції за ОСОБА_2 визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_5 . Отже виселення відповідача із вказаного будинку не є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 .

Встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_1 за договором

купівлі-продажу 19 жовтня 1995 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту

5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, які свідчать, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статті 57 ЦПК України2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналогічні положення містять статті 12, 76, 77, 81 чинного ЦПК України.

Суди попередніх інстанцій, дослідивши матеріали справи, дійшли до правильного висновку, що позивачем не доведено факт купівлі внаслідок їх спільної праці з ОСОБА_1 спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_2 не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про надання нею коштів та розмір фактичного внеску у рахунок оплати вартості спірного нерухомого майна.

Посилання в касаційній скарзі на те, що кошти на придбання спірного будинку були отримані нею від продажу власного будинку є необґрунтованими, оскільки будинок АДРЕСА_1 було придбано 19 жовтня 1995 року, тоді як відчуження належного ОСОБА_2 будинку відбулося лише 12 вересня 1996 року, тобто майже через рік після придбання спірного нерухомого майна (а. с. 156, 157 т. 1). Доводи ОСОБА_2 про те, що кошти від продажу належного їй будинку були отримані за рік до укладення правочину, є безпідставними, оскільки такі не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах.

Помилкове встановлення судами факту проживання сторін однією сім`єю з 1993 року, з огляду на набрання чинності СК України 01 січня 2004 року, на правильність вирішення позову в частині поділу житлового будинку АДРЕСА_1 не вплинуло, а тому не може бути підставою для скасування судових рішень лише з формальних підстав.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині позовних вимог ОСОБА_2 про поділ житлового будинку АДРЕСА_1 ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 18 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку

АДРЕСА_1 спільним сумісним майном та його поділ залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович