Постанова

Іменем України

19 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 357/206/19

провадження № 61-16077св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року у складі колегії суддів Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання пункту іпотечного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 16 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ним укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку нерухомого майна, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 16 вересня 2008 року про надання споживчого кредиту № 0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 5.2.2 іпотечного договору, позасудове врегулювання здійснюється, крім іншого, шляхом отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Позивач вважає, що вказаний пункт договору порушує його права, суперечить закону, тому просив суд визнати пункт 5.2.2. іпотечного договору недійсним на підставі частини першої 1 статті 203 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним пункт 5.2.2. іпотечного договору від 16 вересня 2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3091.

Стягнено з ПАТ «Дельта Банк» на користь позивача витрати на сплату судового збору у розмірі 768,40 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а в даному випадку, пункт 5.2.2. іпотечного договору суперечить приписам статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що пункт іпотечного договору не суперечить нормам Закону України «Про іпотеку» та іншим актам цивільного законодавства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

23 серпня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року та залишити в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2019 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд у своїй постанові не вірно застосовано норму частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», оскільки позивач у своєму позові просить визнати недійсним пункт 5.2.2 іпотечного договору згідно з яким, позасудове врегулювання здійснюється, крім іншого, шляхом отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що суперечить частині 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої банк може продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку від свого імені, а не від імені іпотекодавця, як зазначено в спірному пункті.

Також судом апеляційної інстанції не взято до уваги висновки Верховного суду, викладені у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 643/12106/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 303/1565/14-ц.

Доводи інших учасників справи:

13 вересня 2019 року представником АТ «Дельта Банку» - адвокатом Русскіним О. В. подано до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного суду від 30 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Білоцерківського міськрайонного суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 16 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 16 вересня 2008 року про надання споживчого кредиту № 0 укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 5.2.2 іпотечного договору, позасудове врегулювання здійснюється, крім іншого, шляхом отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

У грудні 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» права іпотекодержателя нерухомого майна переданого ОСОБА_1 в іпотеку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором, або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Виходячи з вищезазначених норм законодавства сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсним пункт 5.2.2 іпотечного договору, посилаючись на те, що він суперечить актам цивільного законодавства, зокрема частині 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування рішення суду першої інстанції та відмові ОСОБА_1 у позові, оскільки на підставі належним чином оцінених доказів встановлено, що договір іпотеки був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору іпотеки не заявляла додаткових вимог щодо умов цього договору. Протягом дії договору іпотеки позивач не зверталася до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору.

Крім того Законом України «Про іпотеку» передбачено позасудове врегулювання спірних правовідносин шляхом надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Тому доводи заявника про те, що спірний пункт іпотечного договору суперечить актам цивільного законодавства, зокрема частині 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» є необґрунтованими.

Також посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 643/12106/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 303/1565/14-ц є безпідставними, оскільки у правових позиціях Верховного Суду, висловлених у цих постановах встановлені фактичні обставини справи, які відрізняються від фактичних обставин справи за № 357/206/19.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновку суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Отже, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко