Ухвала

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 345/2316/18

провадження № 61-15048ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів, списаних із зарплатної картки,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») щодо автоматичного списання коштів з його зарплатної картки, стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь безпідставно списані грошові кошти в сумі 18 966,97 грн, 261,09 грн процентів у розмірі облікової ставки Національного Банку України (далі - НБУ) за користування коштами, інфляційні втрати в сумі 38,73 грн, пеню та 5 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що він, влаштувавшись на роботу, в березні 2018 року оформив картку для виплат в АТ КБ «ПриватБанк» і згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» став споживачем фінансових послуг відповідача. Отримавши в березні 2018 року заробітну плату, він довідався, що банком було стягнуто з його карткового рахунку грошові кошти в розмірі 50 % від суми заробітку на погашення кредитної заборгованості. При зверненні до АТ КБ «ПриватБанк», він отримав відповідь банку про те, що з його картки списуються грошові кошти в рахунок погашення простроченої заборгованості, яка виникла через порушення ним умов кредитного договору, відповідно до якого йому в користування була надана платіжна картка «Універсальна». З такими діями відповідача він не погоджується, вважає, що банк безпідставно почав проводити бездоговірне списання грошових коштів з належного йому карткового рахунку, на якому знаходилися кошти, отримані ним як заробітна плата, оскільки відповідач у своїх діях керується Умовами та Правилами надання банківських послуг, тоді як порядок списання коштів з рахунку клієнта регулюється статтею 1071 Цивільного кодексу України, яка передбачає можливість такого списання виключно за розпорядженням клієнта. Він не надавав банку будь-якої згоди або розпорядження на списання грошових коштів з його карткового рахунку. Крім того, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Враховуючи, що термін дії його картки «Універсальна» закінчився, а відповідачем не заявлялося претензії щодо погашення заборгованості, не подавалася позовна заява про стягнення боргу, то банк не мав права вимагати в позасудовому порядку повернення кредитних коштів.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів із зарплатної картки ОСОБА_1 . № НОМЕР_1 та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти в сумі 18 810,96 грн, 261,09 грн процентів у розмірі облікової ставки НБУ за користування коштами, інфляційні втрати в сумі 38,73 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь Державної судової адміністрації України судові витрати у вигляді суми судового збору в розмірі 704,80 грн.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Калуського міськрайонного суду від 2 квітня 2019 року залишено без змін.

05 серпня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) 1 921 грн.

Ціна позову в цій справі щодо стягнення грошових коштів, списаних із зарплатної картки, процентів за користування коштами, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди становить в загальній сумі 24 266,79 грн, що станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Тобто в указаній частині справа № 345/2316/18 є малозначною в силу вимог закону.

Також предметом позову в цій справі є вимоги про визнання незаконними дій банку щодо автоматичного списання коштів із зарплатної картки.

Справа в цій частині вимог є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у цій справі не підлягає розгляду додане АТ КБ «ПриватБанк» до касаційної скарги клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, стягнення грошових коштів, списаних із зарплатної картки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук