ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8594/19 Справа № 191/1052/18 Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю Студія Арт Бетон на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія «Арт Бетон» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И Л А:

22 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Студія «Арт Бетон» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про припинення трудового договору № 3-кп від 08.02.18 про звільнення та поновити його, ОСОБА_1 , на роботі, водієм автотранспортних засобів транспортної служби в ТОВ «Студія «Арт Бетон», стягнути з ТОВ «Студія «Арт Бетон» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов`язати ТОВ «Студія «Арт Бетон» відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ про припинення трудового договору № 3-кп від 08.02.18 року про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 водієм автотранспортних засобів транспортної служби в ТОВ «Студія «Арт Бетон». Стягнуто з ТОВ «Студія «Арт Бетон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 61630 грн. 25 коп. Стягнуто з ТОВ «Студія «Арт Бетон», на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника допущено до негайного виконання (ч. 7 ст.235 КЗпП України). Стягнуто з ТОВ «Студія «Арт Бетон» на користь держави судовий збір в розмірі 2114 грн. (а.с.192-195).
Не погодившись з рішенням суду, ТОВ Студія Арт Бетон, звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (а.с.197-204).
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно трудової книжки НОМЕР_1 наказом № 27кп від 07.06.2017 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів та ТОВ «Студія «Арт Бетон».
Згідно Наказу № 1 від 08.02.2018 року на підставі п. 2 ст. 147 КЗпП України ОСОБА_2 звільнено з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України ( а.с 48).
На підставі Наказу № 1 від 08.02.2018 року, акту про прогул та відмову надавати письмові пояснення стосовно своєї відсутності 08.02.2018 року на роботі винесено Наказ 3-кп (Розпорядження) про припинення трудового договору між ОСОБА_1 та ТОВ «Студія «Арт Бетон», про що зроблено відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.49).
З Наказу 3-кп (Розпорядження) про припинення трудового договору між ОСОБА_1 та ТОВ «Студія «Арт Бетон» вбачається, що ОСОБА_1 був ознайомлений з даним наказом 05.03.2018 року, про що наявний особистий підпис останнього (а.с. 15).
З наданих суду повісток Синельниківського ОМВК та довідки КЗ «Синельниківська центральна лікарня» вбачається, що ОСОБА_1 , як військовозобов`язаний (посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_2 від 11.02.2016 року) 08.02.2018 року та 09.02.2018 року був викликаний до Синельниківського об`єднаного міського військового комісаріату для проходження медичної комісії в Центральній районній лікарні. Факт перебування ОСОБА_1 в зазначені вище дні у Синельниківському ОМВК підтверджено відміткою та затверджено підписом військовим комісаром ОСОБА_3 (а.с. 5, 11, 13, 14).
Судом першої інстанції, також досліджено акт від 22.02.2018 року, відповідно до якого ТОВ «Студія «Арт Бетон» отримано лист, датований 08.02.2018 року, від колишнього співробітника ОСОБА_1 з проханням про надання додаткової відпустки.
Судом першої інстанції оглянуто повідомлення ТОВ «Студія «Арт Бетон» про розірвання договору, необхідність з`явитися ОСОБА_1 до ТОВ «Студія «Арт Бетон» для отримання трудової книжки та остаточного розрахунку та встановлено, що повідомлення не містить дати складання, дати відправлення повідомлення та доказів отримання ОСОБА_2 даних документів (а.с. 50).
З акту про відмову в отриманні наказу про звільнення та трудової книжки ОСОБА_1 від 22.02.2018 року вбачається, що акт був складений на підставі відмови останнього з`явитись до ТОВ «Студія «Арт Бетон», який був повідомлений про звільнення у телефонному режимі ( а.с. 52).
Позивач ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 08.02.2019 з поважних причин, оскільки був викликаний до Синельниківського ОМВК та знаходився там з 09-00 годин до 15-10 годин, що підтверджується відміткою на повістці про виклик.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку i заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, i попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) i повідомляється працiвниковi під розписку.
Згідно зі ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Як було встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 08.02.2019 з поважних причин, оскільки був викликаний до Синельниківського ОМВК та знаходився там з 09-00 годин до 15-10 годин, що підтверджується відміткою на повістці про виклик.
Заперечення відповідача, в яких він зазначає, що явка ОСОБА_1 до військового комісаріату не була обов`язкова, є необґрунтованими, оскільки неявка за викликом до комісаріату без поважної причини передбачає можливість притягнення військовозобов`язаного до відповідальності згідно із законодавством незалежно від того, чи є особа добровольцем.
Таким чином, суд вважає, що докази відсутності позивача на робочому місці з поважних причин знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а відсутність письмових пояснень ОСОБА_1 стосовно його відсутності на робочому місці, не повідомлення і не ознайомлення роботодавцем належним чином ОСОБА_1 з наказом про дисциплінарне стягнення та з наказом про його звільнення свідчить про порушення трудового законодавства з боку відповідача. Надані відповідачем в якості доказу акти про відмову позивача від надання пояснень та отримання наказу про звільнення не можуть слугувати належними доказами, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні з пояснень свідка ОСОБА_4 , вони були підписані на прохання посадових осіб підприємства, а особи які їх підписали, не були безпосередніми свідками тих фактів, про які зазначено в актах.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору № 3-кп від 08.02.18 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи є обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку для звернення з позовом.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав наказ №3-кп про припинення трудового договору 05 березня 2018 року, а до суду звернувся 22 березня 2018 року, тобто в межах строку визначеному чинним законодавством.
Частина 1 ст. 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 7 ст. 235 КЗпП України).
Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно абзацу 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто що передують дню звільнення працівника, яке згодом визнано незаконним.
Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно п.8 обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Відповідно до листа Мінсоцполітики «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 - 2018 рік» кількість робочих днів у грудні 2017 р. 20 днів, кількість робочих днів у січні 2018 р. 21 день.
Згідно Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі у грудні місяці становить 3200 гривень. Закон України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 3723 гривні.
Середньоденна заробітна плата позивача становить 6923 (виплата за останні 2 календарні місяці роботи) : 41 (число робочих днів за 2 календарних місяці) = 168,85 (середньоденна заробітна плата).
Проте, суд першої інстанції не вірно визначив кількість робочих днів у період з 08 лютого 2018 року до 24 липня 2019 року, зазначивши 365 днів, тоді як вірним є - 362 дні.
Таким чином, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 08 лютого 2018 року до 24 липня 2019 року складає: 362 днів (робочих днів) х 168,85 грн. (середньоденна заробітна плата) = 61123,70 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
З урахуванням викладеного рішення суду в цій частині підлягає зміні, шляхом зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 61630,25 грн. до 61123,70 грн.
Крім того, судом першої інстанції на відшкодування моральної шкоди на користь позивача з відповідача було стягнуто 20 000 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ Студія Арт Бетон посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду у зазначеному розмірі, оскільки позивачем не надано належним та допустимих доказів завданих моральних страждань.
Вказані доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу з огляду на таке.
Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-54цс11 визначено, що передумовою відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин. Суд установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосувати відповідальність, що передбачена 237-1 КЗпП України.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Судом першої інстанції встановлено факт порушення трудових прав ОСОБА_1 , що спричинило моральні переживання останнього, через протиправність дій роботодавця, однак із стягнутим розміром моральної шкоди у сумі 20000 грн. в повній мірі погодитись не можливо, а тому з урахуванням обставин справи, розумним, виваженим та справедливим розміром моральної шкоди буде стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 10000 грн.
Враховуючи вищевикладене колегія вважає за необхідне оскаржуване рішення в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши суму з 61630,25 грн. до 61123,70 грн., а в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши суму з 20000 грн. до 10000 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.
Керуючись ст.367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Студія Арт Бетон задовольнити частково.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2019 року змінити в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Студія Арт Бетон на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшивши суму з 61630,25 грн. до 61123,70 грн. та в частині стягнутої моральної шкоди зменшивши суму з 20000 грн. до 10000 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: