Провадження № 2-о/225/568/2019
Єдиний унікальний номер 225/4623/19
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ
Іменем України
16 серпня 2019 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Челюбєєва Є.В.,
за участю:
секретаря Бондарчук Т.І.,
представниці заявника ОСОБА_1 ,
представниці заінтересованої особи Дранчак Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби у Донецькій області про встановлення факту постійного проживання на території Ураїни,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 у липні 2019 року звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Новгородське м.Торецька Донецької області. В період часу з 1970 року по 1978 рік навчався в школі № 16 в смт.Новгородське, де закінчив 8 класів. В 1979 році вперше отримав паспорт громадянина СРСР, проте не обмінював його на паспорт громадянина України через власну необачність. Все своє життя заявник проживав на території України, крім 1986 1988 років, оскільки проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в Російській Федерації. В 1992 році продовжив навчання в Артемівському технікумі залізничного транспорту. В квітні 1990 року був працевлаштований на посаду монтера колії 9 околотку Костянтинівської дистанції колії державного підприємства «Донецька залізниця», де працював до 02.03.1998 року. Зараз ОСОБА_2 мешкає на території України в смт.Новгородське м.Торецька Донецької області без відповідної реєстрації та перебуває на стаціонарному лікуванні в місцевій лікарні. На теперішній час у заявника виникла необхідність в отриманні паспорта громадянина України.
Заявник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, його інтереси представляла ОСОБА_1 , яка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні.
Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби у Донецькій області в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення заявлених вимог, вважає можливим встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За частиною другою цієї статті суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пленумом Верховного Суду України в своїй постанові «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, а саме п. 5 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Як встановлено судом заявник ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт.Новгородське м.Торецька Донецької області (а.с. 4).

Із повідомленої в своїй заяві інформації, яка ні ким і ні чим не спростована, заявник ОСОБА_2 в період часу з 1970 року по 1978 рік навчався в школі № 16 в смт.Новгородське, де закінчив 8 класів.

В 1979 році заявник ОСОБА_2 отримав паспорт громадянина СРСР, проте не обміняв його на паспорт громадянина України через власну необачність.

В період часу з 1986 року по 1988 рік заявник ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 в Російській Федерації.

В 1992 році заявник ОСОБА_2 продовжив навчання в Артемівському технікумі залізничного транспорту.

Згідно довідки № НГ-НЗ-1-06/1315 від 17.04.2019 (а.с. 5, 6-7) вбачається, що заявник ОСОБА_2 з 16.04.1990 року працював на посаді монтера колії 9 околотку Костянтинівської дистанції колії державного підприємства «Донецька залізниця» та був звільнений з посади 02.03.1998 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України (наказ № 39 від 18.03.1998 року).

Судом встановлено, що не оспорюється сторонами по справі, заявник ОСОБА_2 проживає на території України в смт.Новгородське м.Торецька Донецької області без відповідної реєстрації, власного житла не має. На теперішній час заявник перебуває на стаціонарному лікуванні в місцевій лікарні.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія вироку Дзержинського міського суду Донецької області від 14.06.2012 року, за яким ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українець та громадянин України визнаний винуватим у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Листом Верховного суду України від 01.01.2012 про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК України (після внесення змін Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 ч.2 ст.315 ЦПК України) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Для встановлення факту належності до громадянства України, відповідно до положень вказаної статті та залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року.

Відповідно до п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР» відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 року.

У п. 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Статтею 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України, проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території УкраїниПроживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Згідно з Указом Президента України № 215/2001 від 27.03.2001 року «Про питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», а саме відповідно до п. 7-а встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України. Згідно з п. 8-в для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. П. 44 вказаного Указу визначено, що в разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Наведений у ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.

Враховуючи те, що заявник має намір отримати паспорт громадянина України, факт постійного проживання заявника на території України, в тому числі станом на момент проголошення незалежності України, а саме 24 серпня 1991 року має юридичне значення для заявника та породжує для нього юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає йому право подати заяву про набуття громадянства України.
Факт постійного проживання заявника по справі ОСОБА_2 на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) підтверджується наявними в справі документами, в тому числі довідкою з Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до якої заявник ОСОБА_2 в період часу з 16.04.1990 року по 02.03.1998 року працював на посаді монтера колії 9 околотку Костянтинівської дистанції колії державного підприємства «Донецька залізниця», а також копіями наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи.
Вказані документи є належними доказами по справі, бо містять данні про місце народження і проживання, містять підписи та печатки офіційних осіб.

Тобто на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) заявник фактично проживав, навчався та працював на території України.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд приходить до висновку, що факт постійного проживання ОСОБА_2 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи.
Таким чином, оскільки встановлення вказаного факту має значення для оформлення заявником у подальшому паспорту громадянина України, враховуючи, що викладені в заяві обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, суд вважає заявлені вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 89, 263, 315, 319 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Заявлені вимоги задовольнити.
Встановити факт постійного проживання на території України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 24 серпня 1991 року включно.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.В. Челюбєєв