Постанова

Іменем України

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 760/10069/16-ц

провадження № 61-25030св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року у складі судді Кушнір С. І. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Ратнікової В. М., Навідомої В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 січня 1981 року по 25 червня

2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 червня 2013 року розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторонами придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: нежилі приміщення № 1-6 у групі приміщень АДРЕСА_10 ; нежилі приміщення з № 1-4 у групі приміщень АДРЕСА_6 ; гаражний бокс № НОМЕР_1 в автокооперативі «АДРЕСА_9; автомобіль марки Audi-100, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Посилаючись на те, що добровільно здійснити поділ майна, який належить подружжю на праві спільної сумісної власності, ОСОБА_2 не бажає, ОСОБА_1 , у рахуванням збільшених позовних вимог, просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину: нежилого приміщення № 1-6 у групі приміщень АДРЕСА_10 ; нежилого приміщення з № 1-4 у групі приміщень АДРЕСА_6 ; гаражного боксу № НОМЕР_1 в автокооперативі «АДРЕСА_9; автомобіля марки Audi-100, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 липня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку автомобіля марки Аudi-100, державний номерний знак НОМЕР_2 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку автомобіля марки Аudi-100, державний номерний знак НОМЕР_2 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку нежилих приміщень № 1-4 у групі приміщень

АДРЕСА_6 , загальною площею 31,3 кв. м.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку нежилих приміщень № 1-4 приміщень № АДРЕСА_6 , загальною площею 31,3 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нежилі приміщення

№ 1-6 у групі приміщень АДРЕСА_8 придбані ОСОБА_2 за кошти, отримані за договором позики, тому відповідно до договору позики члени сім`ї не відповідають перед позикодавцем в частині повернення позики. Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами про спільну участь коштами або працею в придбанні цього майна, а тому спірне приміщення не є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 жовтня 2017 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року

в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ нежилого приміщення № 1-6 у групі приміщень АДРЕСА_11 , загальною площею 56,1 кв. м, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину нежилого приміщення № 1-6 у групі приміщень АДРЕСА_12 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину нежилого приміщення № 1-6 у групі приміщень

АДРЕСА_8 .

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, усе майно, яке подружжя отримало у будь-який спосіб під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, позивач надала відповідачу згоду на купівлю нерухомого майна для ведення бізнесу, проте, жодного зауваження про те, що вказане майно належить останньому на праві приватної власності та поділу не підлягає, вказана згода не містить.

Оскільки предметом апеляційного перегляду були позовні вимоги про поділ нежилого приміщення № 1-6 у групі приміщень АДРЕСА_8 , загальною площею 56,1 кв. м, а також про поділ нежилого приміщення з № 1-4

у будинку АДРЕСА_4 , тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про поділ гаражного боксу № НОМЕР_1 в автокооперативі «АДРЕСА_9

та автомобіль марки Audi-100, державний номерний знак НОМЕР_2 ,

у касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що майно фізичної особи-підприємця є спільним сумісним майном подружжя в разі придбання його за спільні кошти подружжя. Суди не з`ясували, чи було майно, яке позивач просить розділити, придбане за спільні кошти подружжя. Разом з тим, вказане майно подружжя не є їх спільною сумісною власністю, а тому не підлягає розподілу у рівних частках.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 760/10069/16-ц (провадження № 61-25030св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 24 січня 1981 року по 25 червня 2013 року

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 червня

2013 року розірвано.

Відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 01 грудня 2005 року суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 (далі - СПД - ФО ОСОБА_2 ) є власником нежилих приміщень № 1-6 у групі приміщень АДРЕСА_8 .

Також відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень

від 18 липня 2006 року ОСОБА_2 є власником нежилих приміщень № 1-4

у групі приміщень АДРЕСА_13 .

Згідно з довідкою Регіонального сервісного центру в місті Києві (далі - РСЦ в місті Києві) від 14 вересня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 на підставі біржової угоди від 21 березня 2011 року зареєстрований автомобіль марки Audi-100, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно з договором від 20 листопада 2015 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останній отримав у позику

30 000 доларів США, що в еквіваленті становить 151 500 грн, для купівлі нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_4 . У вказаному договорі зазначено, що члени сім`ї позичальника не відповідають перед позикодавцем в частині повернення боргу. Однак договір не підписаний ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про поділ нежилого приміщення № 1-6 у групі приміщень АДРЕСА_8 , загальною площею 56,1 кв. м, апеляційний суд виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що вказане нерухоме майно було придбане в інтересах сім`ї, а не у приватну власність відповідача з метою здійснення підприємницької діяльності.

Отже, висновки апеляційного суду у вказаній частині є вірними.

Доводи касаційної скарги про те, що майно подружжя не є спільною сумісною власністю, а тому не підлягає розподілу у рівних частках, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зазначає, що нежитлові приміщення в будинку

АДРЕСА_4 належать йому особисто, оскільки він взяв кошти на їх придбання в борг та вказав, що зобов`язання щодо повернення коштів не стосується його сім`ї.

Проте, ОСОБА_1 не була стороною договору позики та не надавала своєму чоловіку згоди на те, що б той отримував кошти не в інтересах сім`ї, а для своїх особистих потреб.

Обставини того, що нежитлове приміщення № 1-6 у групі приміщень

АДРЕСА_8 було придбано у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, підтверджуються нотаріально завіреною заявою ОСОБА_1 , відповідно до якої вона надала дозвіл своєму чоловіку на придбання вказаного майна. Про те, що майно було придбане не в інтересах сім`ї, а в приватну власність ОСОБА_2 . текст заяви не містить.

Отже, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами той факт, що набуте майно подружжя придбане за власні кошти ОСОБА_2 .

Апеляційний суд всебічноо, повно й об`єктивно з`ясував обставини справи та надавав правомірно оцінку зазначеним доказам.

Разом з тим, посилання скаржника на постанову Верховного Суду України у справі № 6-1752цс15 від 13 червня 2016 року, відповідно до висновку якої майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 самостійно займається господарською діяльністю, тобто використовує це майно особисто для здійснення такої діяльності. Разом з тим, ним не спростовано доводів ОСОБА_1 , що спірне приміщення використовувалось членами їх колишньої сім`ї спільно, як магазин, придбано за спільні кошти саме в інтересах сім`ї.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого

2010 року).

Рішення суду першої інстанції в незміненій частина та рішення апеляційного суду є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва

від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк