ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 року м. Чернівці

Справа № 727/8936/18

Провадження №22-ц/822/588/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Кулянди М.І., Лисака І.Н.

секретар - Тодоряк Г.Д.

за участю: представника позивача - Рендюк Н.В., представника відповідача - Марчука Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом демонтажу автомийки, головуючий у І-й інстанції - Слободян Г.М.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у серпні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом демонтажу автомийки.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26 січня 2011 року. Вказана квартира знаходиться у двохквартирному будинку, який розташований на земельній ділянці площею 0,0731 га, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та належить на праві спільної сумісної власності йому та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2013 року.

Зазначав, що 24 вересня 2014 року Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради відповідачу ОСОБА_2 було видано містобудівні умови та обмеження № 835/14 на будівництво автомийки на чотири пости по АДРЕСА_2 , на земельних ділянках загальною площею 0,0762 га. На зазначених земельних ділянках відповідачем в кінці 2014 року розпочато будівництво автомийки з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів із збірно-розбірної конструкції, без будівництва капітальних будівель.

Вказував на те, що будівництво автомийки по АДРЕСА_2 здійснено з порушенням вимог чинних будівельних норм, санітарно - епідеміологічних правил та стандартів, чим порушено його законні права та інтереси як власника квартири АДРЕСА_1 та співвласника земельної ділянки; не дотримано розміру санітарно-захисних зон від каналізаційних очисних споруд і насосних станцій до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд, продовольчих складів, підприємств харчової промисловості, який повинен становити не менше 100 метрів.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом знесення (демонтажу) за рахунок ОСОБА_2 автомийки на чотири пости з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів із збірно-розбірних конструкцій по АДРЕСА_2, до складу якої входить площадка автомийок (4 пости), тимчасова споруда господарського призначення (павільйон), показник «В`їзд», показник «Виїзд», сервісна колонка: повітря пилосос (1шт), санітарно-технічна споруда - мулонакопичувач, санітарно-технічна споруда - очисні споруди «Еколайн», сміттєзбірник, огорожа, біотуалет, надбудова технологічного приміщення, площадка пожежного інвентаря (протипожежний щит з ящиком піску), пункт сервісного обслуговування (торговий автомат та кавомат); скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно №33097607, серія та номер НОМЕР_2 , видане 03 лютого 2015 року на ім`я ОСОБА_2 державним реєстратором Реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції Чернівецької області Максимчук А.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На зазначене рішення позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що будівництво автомийки здійснено на трьох земельних ділянках. Автомийка не відноситься до будівель торгівлі, а є підприємством по обслуговуванню транспорту, де земельна ділянка повинна відповідати коду класифікації 12.08 - «для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій». Будівництво автомийки здійснено в зоні Ж-3, яка не передбачає розміщення в її межах підприємств по обслуговуванню транспорту. Будівництво автомийки було здійснено з відхиленням від дозвільної документації. Поза увагою суду залишилися докази порушення відповідачем санітарних норм, які безпосередньо впливають на права позивача як власника житла та земельної ділянки, на якій воно розташоване. Відповідачем не дотримано санітарних розривів. Допитаний в суді першої інстанції спеціаліст ОСОБА_6 не є експертом, що ставить під сумнів даний доказ з точки зору його допустимості.

На апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_7 подав відзив, в якому зазначає, що наявність зареєстрованої декларації про готовність об`єкта експлуатації та оформлене право власності на атомийку на чотири пости з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів по вул. Ю.Гагаріна, 81 спростовує доводи позову про те, що дана споруда є самочинним будівництвом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів істотного відхилення від проекту, що порушує права позивача, чи відмови відповідача у проведенні перебудови, позивач не надав і порушення своїх прав не довів. Спірну автомийку не можна вважати самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України.

Повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями статті 4 ЦПК України та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , яка знаходиться у двохквартирному будинку, який розташований на земельній ділянці площею 0,0731 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5

22 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із заявою та подав необхідні документи, передбачені пунктом 2.2 «Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх складу та змісту», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07 липня 2011 року № 109 (із внесеними змінами), на підставі чого Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради 24 вересня 2014 року йому видано містобудівні умови та обмеження № 835/14 на будівництво автомийки на чотири пости з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів із збірно-розбірних конструкцій без будівництва капітальних будівель із знесенням існуючих будівель на зазначеній земельній ділянці, основні техніко-економічні показники об`єкта будівництва (орієнтовні) площа забудови - 124,00 кв.м., загальна площа технологічного приміщення - 39,00 кв.м.

На підставі містобудівних умов та обмежень та технічних умов від експлуатаційних організацій 25 вересня 2014 року ОСОБА_2 замовлено в ПП «Моноліт-Проект» робочий проект на будівництво автомийки на чотири пости з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів із збірно-розбірних конструкцій без будівництва капітальних будівель із знесенням існуючих будівель за адресою: АДРЕСА_1 та згідно з експертним звітом щодо розгляду проектної документації в частині міцності, надійності та довговічності об`єкту будівництва, проектна документація за робочим проектом розроблена з дотриманням вимог до міцності, надійності та довговічності об`єкту будівництва.

Також встановлено, що будівництво автомийки за вищезазначеною адресою здійснено на належних відповідачу земельних ділянках.

Так, з договору оренди землі № 9032 від 17 липня 2014 року видно, що Чернівецька міська рада, на підставі рішення 51 сесії Чернівецької міської ради 6 скликання від 27 червня 2014 року №1257, надала відповідачу ОСОБА_2 в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_2 , загальною площею 0,0351 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 .

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 червня 2015 року видно, що відповідач ОСОБА_2 викупив у Чернівецької міської ради частину зазначеної вище земельної ділянки площею 0,0229 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з договором дарування земельної ділянки від 16 травня 2014 року відповідачу ОСОБА_2 подаровано земельну ділянку площею 0,0411 га за кадастровим номером НОМЕР_4 , цільове призначення - для обслуговування будівлі (роздрібної торгівлі та інших комерційних послуг), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

У відповідності до технічних умов Дочірнього підприємства КП «Чернівціводоканал» від 26 червня 2014 року погоджено проектування підключення нежитлової будівлі (складу) по АДРЕСА_2 до мереж водопроводу із забезпеченням водою на господарсько-питні потреби в кількості 2,85 м.3/добу та потреби зовнішнього пожежогасіння в кількості - 10,0 л/с.

Згідно з актом № 35/15 санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта від 19 березня 2015 року, територія автомийки на чотири пости з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів із збірно-розбірних конструкцій без будівництва капітальних будівель із знесенням існуючих будівель за адресою АДРЕСА_2 , 81 огороджена, знаходиться в задовільному санітарно-технічному стані.

Відповідно до висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 20 березня 2015 року, автомийка на чотири пости з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів із збірно-розбірних конструкцій без будівництва капітальних будівель із знесенням існуючих будівель за адресою: АДРЕСА_1 відповідає вимогам діючого санітарного законодавства України і за умови дотримання вимог цього висновку може бути використана в заявленій сфері застосування.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_2 подано до інспекції ДАБК у Чернівецькій області декларацію про початок виконання будівельних робіт по автомийки, яка зареєстрована за №ЧВ 00.

Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації будівництва автомийки на чотири пости з пунктом сервісного обслуговування водіїв та пасажирів із збірно-розбірних конструкцій, без будівництва капітальних споруд, із знесенням існуючих будівель по АДРЕСА_2 , встановлено закінчений будівництвом об`єкт готовим до експлуатації.

За Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, право власності ОСОБА_2 03 лютого 2015 року зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно та отримано свідоцтво про право власності на будівлю автомийки з пунктом обслуговування водіїв по АДРЕСА_2 .

Приватним підприємством «Моноліт-проект» розроблено робочий проект щодо оцінки впливу на навколишнє середовище, відповідно до якого запропоноване проектом будівництво автомийки не призведе до погіршення екологічної обстановки. Розрахунок розсіювання на ЕОМ немає потреби по жодній речовині, викиди мінімальні і їх концентрації не будуть суттєво впливати на атмосферу, автомийка не має технології, шкідливих виділень для навколишнього середовища, стічні води від автомийки відводяться на очисні споруди.

Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинного будівництва нерухомого майна.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16.

Досліджуючи обставини справи, судом встановлено, що відповідач є власником будівлі автомийки по АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03 лютого 2015 року і його право зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав стверджувати, що спірна будівля автомийки є самочинним нерухомим майном в розумінні статті 376 ЦК України.

Згідно з статтею 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За вимогами частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що будівля автомийки по АДРЕСА_2 побудована відповідачем з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує його законні права та інтереси, як власника нерухомого майна.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил, з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466, необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок, тощо.

Факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва.

На підтвердження заявлених вимог про порушення його законних прав позивачем надано висновок судової будівельно-технічної експертизи від 08 серпня 2018 року № 482, яким установлено, що: 1) значення рівня шуму на території, прилеглій до житлового будинку ОСОБА_1 при працюючому обладнанні автомийки, що розташована за огорожею даного будинку, перевищує допустиме значення; 2) фактичний санітарний розрив між житловим будинком по АДРЕСА_5 та санітарно-технічними спорудами не відповідає вимогам ДБН В.2.5-75:2013 «Каналізація. Зовнішні мережі та споруди. Основні положення проектування» та «Державним санітарним правилам планування та забудови населених пунктів № 173 від 19.06.96 р.; 3) для уникнення забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами необхідне влаштування санітарно-захисної зони від каналізаційних очисних споруд до межі житлової забудови шириною не менше 100-а метрів. Площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 становить 0,0762 га - влаштування санітарно-захисної зони необхідних розмірів неможливе.

Отже, вказаним висновком судової будівельно-технічної експертизи встановлено порушення прав позивача, зокрема, порушення санітарно-технічних вимог і правил експлуатації автомийки, що безпосередньо впливає на права позивача як власника житла та земельної ділянки.

Разом з тим, є чинними і не скасовані рішення та дозволи, отримані відповідачем, які стали підставою для отримання правовстановлюючих документів та реєстрації права власності за відповідачем в Державному реєстрі речових прав; позивачем та його представником не надано доказів здійснення будь-яких дій, спрямованих на оскарження або анулювання досліджених судом рішень, або відповідного преюдиційного рішення суду.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (стаття 41 Конституції України).

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Частиною другою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що матеріально-правовою підставою звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним позовом є, в першу чергу, норми щодо захисту права власності , зокрема частини 1-2 та 4 статті 319 та частин и 1-2 статті 386 ЦК України, а також стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Так, за правилом частини другої статті 386 ЦК України у наведеній нормі права закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно неодмінно має статися.

Отже, виходячи зі змісту частини другої статті 386 ЦК України, позов про превентивний захист права власності може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.

Однак у даній справі відповідачем були отримані необхідні проектні та дозвільні документи відповідних органів на здійснення будівельних робіт на відведеній для цього земельній ділянці, а саме, будівництво спірної автомийки, жодних зауважень компетентних органів до декларації про готовність автомийки до експлуатації матеріали справи не містять. Органи державної влади або органи місцевого самоврядування з такими вимогами до суду не звертались.

Крім наведеного вище, колегія суддів виходить з того, що обраний позивачем спосіб відновлення порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду, не відповідає змісту права, на порушення якого він посилається, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові 22 травня 2019 року у цивільній справі № 310/7353/13-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

З огляду на викладене, оскільки позивач просить скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_2 03 лютого 2015 року, однак не оспорює правомірність набуття відповідачем права власності на будівлю автомийки шляхом оскарження відповідних рішень, на підставі яких набуто право власності на майно, апеляційний суд вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні у мотивувальній частині з викладенням її в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 березня 2019 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови - 15 серпня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: М.І. Кулянда

І.Н. Лисак