Постанова

Іменем України

23 грудня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/14807/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

в складі судді Марко Я.Р.

від 27 серпня 2019 року

по справі №760/30259/18 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останньої заборгованість за тілом кредиту, відсотками, пенею та штрафами у розмірі 19 031 грн 92 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_1 підписавши Анкету-заяву №б/н від 18.11.2016 отримала кредит у розмірі 4 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Договору, на підставі яких позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою та рішенням Банку.

Відповідачка позов не визнала та подала до суду відзив, в якому вказувала на те, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення.

Визнала, що вона підписала анкету-заяву, та водночас зазначила, що ця заява не містить будь-яких умов щодо строку повернення грошових коштів та умов щодо штрафних санкцій, і взагалі не є кредитним договором укладеним у відповідності до вимог закону. Долучені Банком до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи обслуговування кредитних карт вона не підписувала. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що підписуючи анкету-заяву, вона ознайомлена саме з цими Умовами та Тарифами, що долучені до позовної заяви, а також те, що вона приєдналася саме до цих Умов та Правил надання банківських послуг.

Посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17 зазначила, що до даних правовідносин неможливо застосувати положення ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Крім того, вказала, що позивачем не надано жодних належних доказів отримання відповідачем грошових коштів у будь-якому розмірі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував на те, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про недоведеність позовних вимог. Судом першої інстанції не досліджено наявні в матеріалах справи докази на обґрунтування позовних вимог та не надано їм правової оцінки. Зокрема, судом не взято до уваги розрахунок заборгованості, в якому вказані суми відсотків, пені та інших платежів, і такі докази не спростовані відповідачем. Крім того, відповідач, підписавши анкету-заяву, підтвердив свою згоду про те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms, складає між ним та Банком Договір. При укладенні договору сторони керувалися положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України. Відповідач підписуючи анкету-заяву висловив свою згоду з формою договору та його умовами, а відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору. Також, зазначив, що відповідачка користувалася кредитними коштами, що підтверджується випискою по рахунку, розрахунок заборгованості не оскаржувала та поряд з цим не надавала доказів належного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що Банком не дотримано вимог, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування, оскільки підпис відповідачки в анкеті-заяві свідчить про її обізнаність щодо умов кредитування.

Суд не виконав свого процесуального обов`язку, а саме не зазначив у рішенні правові аргументи на спростування наданого позивачем розрахунку, не навів у рішенні свого розрахунку. Також, суд, у разі недостатності доказів, не зобов'язав позивача подати більш повний та детальний розрахунок, а відповідача - надати контррозрахунок.

Зазначив, що суд порушив основні засади судочинства щодо змагальності сторін та надав перевагу стороні відповідачки від якої не надходило жодних заперечень щодо підписання анкети-заяви.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2019 та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Крім того, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом представника позивача, посилаючись на те, що представник у судовому засіданні зможе надати детальні пояснення щодо конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що позивач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Заперечуючи проти апеляційної скарги відповідачка подала відзив, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Вважала, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження отримання кредитних коштів, а саме виписки про рух коштів.

Зазначила, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати, що при укладенні договору Банком дотримано вимог передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача щодо умов кредитування.

Також зазначила, що у Анкеті-заяві від 18.11.2016 процентна ставка не зазначена та відсутні умови щодо встановлення відповідальності у вигляді сплати пені та штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень, що долучені Банком до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку розуміла відповідачка та ознайомилася з ними, підписавши Анкету-заяву, а також те, що дані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови щодо сплати відсотків та неустойки (пені та штрафів), та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані позивачем до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17 вважала безпідставними доводи позивача щодо застосування до даних правовідносин ст. 634 ЦК України.

Зазначала, що з огляду на приписи ч. 3 ст. 367 ЦПК України неможливо взяти до уваги долучені позивачем до апеляційної скарги нові докази.

З огляду на наведені обставини, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.11.2016 ОСОБА_1 підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Даних про те, що ОСОБА_2 просила видати кредитну картку на яку встановити кредитний ліміт заява не містить.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 22.10.2018 складає 19 031,92 грн, з яких: 9 240,35 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 063,31 - відсотки за користування кредитом; 5 345,79 - пеня; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 882,47 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 4 на звороті).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Оскільки, підписання Анкети-заяви не є обов`язковою умовою видачі картки, а відповідно до Умов та Правил Банк може прийняти рішення як про видачу картки так і про відмову клієнту без пояснення причин у її видачі, Банк повинен довести, що ним було прийнято рішення про видачу картки з встановленням ліміту, така картка видавалася відповідачу і був відкритий Рахунок.

Надана позивачем до суду разом з позовом копія Анкети-заяви не містить відомостей, що ОСОБА_2 просила видати їй кредитну картку. Також надана позивачем Анкета-заява не доводить факт, що відповідачці видавалася будь-яка картка і що був відкритий картковий рахунок.

Позивачем не надано до суду разом з позовною заявою доказів, що відповідачка отримала кредитну картку, строк дії цієї картки, який рахунок відкрився на її ім`я, дані про видачу відповідачу пам`ятки клієнта тощо, у цій Анкеті-заяві відсутні.

Матеріали справи не містять доказів, яке рішення прийнято Банком за заявою відповідача та яка картка їй була видана. Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Наданий позивачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» також не доводить факт видачі відповідачці кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на картку, оскільки наданий позивачем Витяг не містить підпису відповідачки (а.с. 9).

Суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності дійшов правильних висновків про те, що ці докази не підтверджують надання відповідачу кредитних коштів та не вказують на умови, на яких укладено кредитний договір. Будь-яких доказів на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки, зарахування на цю картку кредиту, зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо) позивачем не надано.

Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Як вказувалося вище будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано.

Наданий позивачем Витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку» також не доводить обставини видачі Банком ОСОБА_1 кредиту шляхом видачі кредитної картки зі встановленням кредитного ліміту, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку лише передбачають загальний порядок надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».

Позивач до позовної заяви копію картки позичальника не долучав, у позовній заяві про строк дії картки не вказував, виписки з рахунків відповідача, якщо такі відкривалися, не надав. У позовній заяві не вказано, що позивач не має змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. Надалі будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити позивач із зазначенням об'єктивних причин неможливості їх надання не подавав.

У апеляційній скарзі позивач вказує на те, що надав Анкету-заяву, Витяг з Тарифів та Умов, а також розрахунок заборгованості та вважає, що зазначені докази є достатніми на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів і розміру заборгованості.

Ураховуючи викладене, та зважаючи на те, що умовами Анкети-заяви від 18.11.2016, яка підписана ОСОБА_1 , не передбачено обов`язку останньої щодо погашення заборгованості за відсотками, пенею та штрафами, суд першої інстанціїправильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом безпідставно не взято до уваги наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують заборгованість за тілом кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження існування заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості.

Колегія суддів не може прийняти додані до апеляційної скарги нові докази, надану позивачем виписку по чотирьох рахунках ОСОБА_1 за період з 18.11.2016 по 23.09.2019, оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися та про них позивач не заявляв. Крім того матеріали справи не містять доказів, який саме рахунок відкрито було відповідачу за договором приєднання.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребувати їх.

Як зазначалось вище, згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно Статуту АТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою та у своїй діяльності керується законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України. Банк як юридична особа діє через своїх представників, зокрема в Банку існує відповідний юридичний Департамент, в якому працюють фахівці в галузі права, які здійснюють представництво.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ПАТ КБ «ПриватБанк»- Гаренко Н.В., звертаючись до суду з позовом на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості станом на 22.10.2018, а також копії Анкети-заяви від 18.11.2016 та довідки про умови кредитування з використанням картки, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач, діючи через своїх представників, будь-яких клопотань про долучення до справи інших доказів не заявляв та не заперечував проти розгляду справи за його відсутності.

Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредиту та відповідно наявності заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.

Також, долучаючи до апеляційної скарги виписку по рахунку відповідача, як доказ в обґрунтування позовних вимог, позивач у відповідності до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України не надав докази неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відповідач не спростовував розрахунок заборгованості, який доданий до позовної заяви, то суд мав задовольнити позов, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, які визнаються учасниками справи. В усіх інших випадках сторони мають довести ті обставини, на які посилаються. Оскільки відповідач заперечував факт погодження між сторонами істотних умов договору, то саме позивач мав надати у встановленому законом порядку докази на підтвердження позовних вимог. Для проведення розрахунку процентів за користування кредитом необхідним є надання доказів про те, який розмір процентів сторони договору узгодили.

Наданий позивачем розрахунок містить розбіжності, а саме у стовпчику 19 зазначено, що заборгованість за наданим кредитом становить 16799,33 грн і до цієї заборгованості включено нараховані відсотки, штрафи, пеню у розмірі 7558,98 грн (стовпчик - 4). Однак за підсумками розрахунку зазначено, що розмір заборгованості 19031,2 грн. У розрахунку відсутні відомості про розмір коштів, зарахованих Банком на погашення заборгованості за відсотками. Крім того, наданий позивачем розрахунок не містить печатки, та відомостей про те, що його складено та підписано повноважною особою (а.с. 6-7).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не виконано процесуального обов`язку щодо наведення судом свого розрахунку заборгованості, оскільки такий обов`язок суд міг здійснити лише у разі надання позивачем первинних бухгалтерських документів на підтвердження наявності заборгованості. Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Матеріали справи не містять належних доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача.

За відсутності доказів про те, в якому розмірі відповідач отримав кошти, на яких умовах надавалися кредитні кошти, який строк пільгового періоду (30 або 55 днів), розмір внесених відповідачкою до Банку коштів, в якій черговості зараховувалися кошти на погашення заборгованості, які штрафні санкції мали застосовуватися у разі невиконання умов договору ні суд, ні експерт, ні будь-хто інший не в змозі провести відповідні розрахунки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не надав доказів на спростування обставин, викладених у позовній заяві, у зв`язку з чим позивач мав право не подавати нові докази на підтвердження позовних вимог, є вільним трактуванням позивачем положень процесуального закону, оскільки за приписами ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач подає докази разом з поданням позовної заяви.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач у визначеному ч. 3 ст. 83 ЦПК України порядку повідомляв суд першої інстанції про неможливість подання доказу - виписки по рахунку ОСОБА_1 .

Оскільки, як вказувалося вище, докази, надані позивачем до суду першої інстанції, не підтверджують отримання кредиту відповідачем, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд у разі недостатності доказів не зобов`язав позивача надати більш повний та детальний розрахунок заборгованості, а відповідача - контррозрахунок є безпідставними, оскільки за приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, порядок витребування доказів наведено у ст. 84 ЦПК України, згідно якої суд витребовує докази за клопотанням учасника справи.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, що розглядаючи спір суд першої інстанції неналежно з`ясував обставини, оскільки в межах доводів позову суд повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай