Справа № 212/1592/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Пустовіт О.Г., за участі секретаря судового засідання Горбунової Л.С., представника позивача ОСОБА_1 , представник відповідача Корчака М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

встановив:

22 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючи на те, що в період з 10.01.1983р. по 05.06.2008р. працювала на підприємстві ПрАТ "ЦГЗК" машиністом конвеєру на збагачувальній фабриці.

05.06.2008 року позивач звільнилась за власним бажанням в зв`язку із виходом на пенсію.

В серпні 2018 року позивач дізналась, що при звільненні із підприємства в зв`язку із виходом на пенсію підприємство не виплатило одноразову допомогу, що передбачено Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки. Позивач просить стягнути з позивача одноразову допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати 3 578 грн. 78 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2008 року по 05.04.2011 року в розмірі 63 990 грн. 00 коп.

26 лютого 2019 року судом постановлена ухвала про прийняття позову до розгляду та розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

20 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, представник позивача вважає позовні вимоги не обґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню та просить відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_2 в повному обсязі.

03 квітня 2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_2

17 квітня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов повністю.

В судовому засіданні представник відповідача, що діє на підставі довіреності Корчака М.В. позов не визнала, послалась на обставини, що зазначенні в письмових поясненнях.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 14 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Із трудової книжки позивача ОСОБА_2 встановлено, що позивач з 10.01.1983 року почала працювати на підприємстві ПрАТ "ЦГЗК" машиністом конвеєру на збагачувальній фабриці. 07.03.1987 року позивач була звільнена з роботи в по догляду за дітьми дошкільного віку по ст. 38 КЗпП України. 08.04.1987 року позивач знову поступила працювати до відповідача комірником бази на дільницю №1. 23.04.1988 року позивач була звільнена з роботи в по догляду за дітьми дошкільного віку по ст. 38 КЗпП України. 01.08.1992 року позивач знову поступила працювати до відповідача машиністом конвеєру, а 05.06.2008 року була звільнена із підприємства відповідача за власним бажанням в зв`язку із виходом на пенсію.

Із Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода .

Пунктом 6.1 розділ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених Колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7.5 роки і більше - середньомісячної заробітної плати.

Із Колективного договору ПрАТ «ЦГЗК» на 2007-2008рр. встановлено - розділі 7 «Соціальні гарантії пенсіонерам комбінату» пунктом 7.6, виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на підприємстві: від 15 до 20 років - дві середньомісячні заробітні плати працівника. З 2 півріччя 2007р. здійснити таку виплату за умови якщо працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років).

Відповідно до роз`яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 19.01.2016р. вих. №031/18 встановлено, що Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008рр. поширюється і на ПрАТ «ЦГЗК» від імені якого вона була підписана уповноваженою особою І .Сирим .

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захист) які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так. Угодою передбачено виплач) вати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно віл стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угодою, оскільки встановлює обов`язковість до віку та строку звільнення із підприємства.

В даній ситуації суд вважає необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком відповідача.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів.

З врахуванням зазначеного право на отримання позивачем при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі двох середньомісячних заробітних плат - є наявність в неї стажу від 15 до 20 років.

Як встановлено в суді і не спростовано відповідачем позивач працював на підприємстві у відповідача більше 15 років.

Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для жінок років в даному випадку немає правового значення. Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді.

За період роботи позивача на шахті «Орджонікідзе» неодноразово проходила реорганізація, а саме: в 1999р. шахта була передана в оренду ВАТ «Центральному гірничо-збагачувальному комбінату», в наступному шахта «Орджонікідзе» стала структурним підрозділом ВАТ «Центрального гірничо-збагачувального комбінату», відповідно до Договору куплі - продажу №1167-16-01/2001 від 09.11.2000р. між ВАТ «Криворізьким залізорудним комбінатом» та відповідачем. В 2011р. ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» перейменований в ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ЦГЗК»).

Відповідно до Договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2000р. відповідач придбав у ВАТ «Криворізького залізорудного комбінату» у власність цілісний майновий комплекс шахту ім. «Ордженнікідзе». При купівлі-продажу шахти всі права та обов`язки від продавця перейшли до відповідача і відповідач є правонаступником всіх прав та обов`язків. Підтвердженням правонаступництва відповідачем всіх прав та обов`язків щодо шахти Орджонікідзе є Постанова Верховного Суду від 16.05.2018 року (справа 215/3136/17 провадження 61-815св17). Верховним було вирішено, що всі права та обов`язки шахти Ордженікідзе, після її купівлі відповідачем перейшли до ПрАТ «ЦГЗК».

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_2 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов`язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові о середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно довідки наданої відповідачем від 14.09.2018 року за №1042 середньомісячна заробітна плата позивача за квітень-травень 2008р. становила 4051 грн. 44 коп. Середня кількості робочих годин в квітні та травні 2008року становила 360 годин. При середньомісячній заробітній платі 4051 грн. 44 коп. та середньої кількості робочих годин - 360 (робочих годин), середньочасова заробітна плата становить 11 грн. 25 коп. (4051,44грн./360години.). За період з 05.06.2008р. по 05.04.2011р. (період за який позивач просить стягнути середній заробіток) кількість робочих годин становить 5688 робочі години. При середньогодинній заробітній платі 11 грн. 25 коп. і 5688 робочих год., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 63990 грн. 00 коп.

Частина 1 статті 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України суд враховує, що позивачем заявлено майнову вимогу про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доплати. Оскільки від сплати судового збору за її пред`явлення позивач не звільнений (постанова ВП ВС від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16), однак при зверненні до суду судовий збір не сплатив, тому суд вважає за необхідне несплачену суму судового збору 768 грн. 40 коп. стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2 невиплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 3578 (три тисячі п`ятсот сімдесят вісім) гривень 78 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2008 року по 05.04.2011 року у розмірі 63 990 (шістдесят три тисячі дев`ятсот дев`яносто) гривень 00 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в розмір 768 (сімчот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», місце знаходження юридичної особи: 50029, м. Кривий Ріг, Покровський район, код ЄРДПОУ 00190977.

Повне рішення виготовлено 12 серпня 2019 року.

Суддя: О. Г. Пустовіт