КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9654/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Скрипки О.І., постановлену в м. Київ 20 травня 2019 року за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Онопченко Оксана Вікторівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою та витребування майна, скасування державної реєстрації,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2018 року перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою та витребування майна, скасування державної реєстрації.

Заявлений позов мотивував тим, що Київською місцевою прокуратурою № 3 під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000144 за ч. 4 ст. 190 КК України встановлено факт шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 . Зазначав, що спадкову справу щодо майна колишнього власника квартири ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 заведено на підставі неіснуючих документів, і залишена після його смерті спадщина у вигляді спірної квартири має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади м. Києва.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира на даний час зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 1514 від 24 грудня 2016 року, укладеного начебто з ОСОБА_4 . Разом із тим, спірна квартира не могла бути відчужена 02 лютого 2012 року ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , оскільки останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і реєстрація права власності за ОСОБА_4 на підставі спірного договору купівлі-продажу проведена 24 грудня 2016 року після смерті ОСОБА_3 .

Вказував, що про виявлені порушення як Київській міській раді, так і прокуратурі стало відомо лише в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000144 від 25 жовтня 2017 року.

На підставі вищевикладеного просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 лютого 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., зареєстрований у реєстрі договорів за № 1527; визнати спадщину у вигляді квартири за вказаною адресою, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , відумерлою; витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва спірну квартиру; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно індексний номер 33152546 від 24 грудня 2016 року, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності ОСОБА_1 на дану квартиру.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року заяву представника відповідача про залишення позову без розгляду задоволено. Позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради залишено без розгляду.

Перший заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року та передати справу на розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд не надав оцінки доводам прокурора щодо наявності підстав для представництва у даній справі, про які зазначено в позовній заяві, в додаткових поясненнях від 13 та 27 березня 2019 року та відповіді прокурора на відзив відповідача від 14 травня 2019 року.

Зазначав, що заяви та клопотання учасників справи вирішуються у підготовчому судовому засіданні, і у встановлені судом строки жодних процесуальних документів від відповідача не надійшло. За результатами проведення підготовчого засідання 23 січня 2019 року судом прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, при цьому суд перевірив повноваження сторін на ведення справи та встановив відсутність підстав для залишення позовної заяви без розгляду. Фактично, вказане рішення суду прийнято на стадії судового розгляду справи за результатом відзиву відповідача на позовну заяву, поданого з пропущенням строку, і в якому зазначено про залишення позовної заяви без руху з інших підстав, ніж зазначені в ухвалі - з підстав відсутності в матеріалах справи довіреності від територіальної громади міста на представництво її інтересів в суді шляхом подання позову.

Вказував, що органом, уповноваженим на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, є Київська міська рада як розпорядник майна територіальної громади м. Києва та виступає суб`єктом права власності на спірний об`єкт нерухомого майна та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав, проте остання неналежним чином здійснює захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Зокрема, ст. 1277 ЦК України передбачено підстави і обов`язок органу місцевого самоврядування звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. Проте Київською міською радою вказаний обов`язок вчасно не виконаний, заходів щодо звернення до суду із відповідною заявою не вжито, внаслідок чого право власності на спірну квартиру було зареєстровано за іншою особою на підставі недійсного договору купівлі-продажу квартири.

Про те, що Київська міська рада була обізнаною про порушення її інтересів, свідчить лист місцевої прокуратури на адресу Київської міської ради від 18 вересня 2018 року, відповідь на вказаний лист від 27 вересня 2018 року, в якому зазначено інформацію щодо правового статусу спірного нежитлового приміщення, та лист Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 листопада 2017 року. Тобто Київська міська рада, незважаючи на відкритість та загальну доступність даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформацію місцевої прокуратури, не звернулася до суду щодо захисту порушеного права.

Посилався на практику Верховного Суду, зокрема постанови від 20 вересня 2018 року № 924/1237/17, від 05 листопада 2018 року № 910/4345/18 та інші, а також рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 08 липня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що прокурор в жовтні 2018 року звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, посилаючись на те, що незаконне вибуття поза волею власника квартири АДРЕСА_1 порушує майнові інтереси держави в особі Київської міської ради, яка в даному випадку незаконно позбавлена можливості розпоряджатися та здійснювати державний контроль за використанням вказаного об`єкта нерухомості.

Предметом даного позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02 лютого 2012 року, визнання спадщини у вигляді даної квартири відумерлою, витребування квартири із володіння особи, у власності якої вона перебуває на даний час - ОСОБА_1 , та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру відносно ОСОБА_1 .

При зверненні з даним позовом в обґрунтування необхідності самостійного захисту інтересів держави прокурор вказав на тривалу бездіяльність Київської міської ради, яка полягала у нездійсненні заходів щодо звернення до суду із позовом про визнання спадщини відумерлою.

На а. с. 131 знаходиться витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 0000144, дата самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення - 25 жовтня 2017 року.

18 вересня 2019 року листом № 4994 вих - 18 Київська місцева прокуратура № 3 повідомила Київську міську раду, що прокуратурою під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000144 за ч. 4 ст. 190 КК України встановлено факт шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 . Повідомлено, що місцева прокуратура має намір звернутись до Деснянського районного суду м. Києва із заявою в інтересах держави в особі Київської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою та витребування майна. В зв`язку із викладеним просили повідомити, чи вживались та чи будуть вживатися Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою та витребування майна у вигляді спірної квартири (а. с. 76 - 77).

Листом від 27 вересня 2018 року № 056/95-08/17247 Департамент будівництва та житлового забезпечення, який є виконавчим органом Київської міської ради, повідомив місцеву прокуратуру, що оскільки до Департаменту не надходила будь-яка інформація та докази стосовно того, що власник квартири АДРЕСА_1 помер, спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні, а сторонні особи на підставі підроблених документів заволоділи квартирою, Департаментом в інтересах Київської міської ради не подавалась заява про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Враховуючи вищевикладене, просив місцеву прокуратуру в інтересах Київської міської ради вжити заходи цивільно-правового характеру щодо визнання квартири відумерлою спадщиною та витребування майна (а. с. 78).

Листом від 04 жовтня 2018 року № 5402 вих - 18 Київська місцева прокуратура № 3 повідомила Київську міську раду, що оскільки Київською міською радою заходи представницького характеру, спрямовані на захист інтересів держави щодо повернення землі територіальній громаді самостійно не вжито, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у місцевої прокуратури наявні підстави звернутись до суду з відповідними позовами (а. с. 75).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання по справі на 27 листопада 2018 року (а. с. 83).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2019 року без видалення до нарадчої кімнати закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження на 14 березня 2019 року (а. с. 117).

13 березня 2019 року та 27 березня 2019 року прокурор надав додаткові пояснення до позову, а 14 травня 2019 року - відповідь на відзив (а. с. 124, 156, 163), в яких повідомив, що органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Київська міська рада, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Однак Київською міською радою тривалий час не вживалось жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, що свідчить про бездіяльність даного органу. При цьому, нездійснення захисту державних інтересів у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Київської міської ради, яка є усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам до суду не звертається.

Вказане свідчить про неналежне здійснення Київською міською радою повноважень по захисту державних інтересів, що відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" стало підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру шляхом пред`явлення відповідного позову з метою захисту інтересів держави.

Про те, що Київська міська рада була обізнаною про порушення її інтересів, вважав, свідчить лист місцевої прокуратури, скерований на адресу Київради 18 вересня 2018 року за № 4994 вих - 19 та відповідь на вказаний лист Департаменту комунальної власності міста Києва від 27 вересня 2018 року № 055/95-08/17247, в якому зазначено інформацію щодо правового статусу спірного нежитлового приміщення. Спірне майно тривалий час перебуває у власності інших осіб, а саме з 24 грудня 2016 року, проте жодних заходів Київрадою щодо захисту інтересів територіальної громади міста не вжито.

16 травня 2019 року прокурор подав уточнену позовну заяву, зазначивши у ній повне ім`я приватного нотаріуса та повне ім`я заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 (а. с. 183).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частина друга 2 статті 129 Конституції України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

У частині четвертій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року

№ 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону «Про прокуратуру».

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) « рекомендаціях ької міської ради, яка полягала у нездійсненні заходів щодо звернення до суду із позовом про визнання спадщини вПро роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 КК України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за виконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Однак відповідних доказів прокурором як під час пред`явлення позову, так і під час підготовчого засідання і судового розгляду надано не було.

В матеріалах справи на а. с. 75 - 77 знаходяться листи місцевої прокуратури на адресу Київської міської ради від 18 вересня та 04 жовтня 2018 року, в першому з яких прокуратура лише повідомляла позивача про порушення його прав, свій намір звернутися до суду із позовом в інтересах держави згідно вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та з`ясовувала наміри Київської міської ради відносно вжиття останньою заходів цивільно-правового характеру з даного приводу, а в другому - вказувала, що оскільки Київською міською радою заходи представницького характеру, спрямовані на захист інтересів держави, не вжито самостійно, у місцевої прокуратури наявні підстави звернутись до суду з відповідними позовами.

Із змісту даних листів вбачається, що прокурор не запропонував Київській міській раді самостійно звернутися до суду із відповідним позовом, не зажадав від неї пояснень щодо причин незвернення до суду, а навпаки, висловив власну ініціативу у здійсненні цих дій, фактично виступивши як альтернативний суб`єкт звернення до суду.

Отже, у даній справі судом першої інстанції правильно проаналізовано вимоги вищенаведених правових норм та обґрунтовано не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Київською міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади. Сама по собі обставина незвернення позивача з позовом протягом певного нетривалого періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що Київська міська рада була повідомлена про порушення закону 18 вересня 2018 року, відтак за загальними правилами ЦК України має право на звернення до суду протягом встановленого строку позовної давності. Даний позов було подано прокурором 16 жовтня 2018 року, тобто менше ніж через місяць після такого повідомлення. Відтак, висновок прокурора про бездіяльність Київської міської ради в даному випадку є передчасним.

У разі вирішення справи по суті, безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового рішення, що набрало законної сили, лише у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення пункту 3 частини першої статі 131-1 Конституції України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Зважаючи на те, що обставини, які свідчать про відсутність у прокурора повноважень на ведення справи були виявлені після відкриття провадження по справі, суд першої інстанції обґрунтовано вважав за доцільне застосувати в даному випадку положення пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України та постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, оскільки позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що суд взагалі не надав оцінки доводам прокурора щодо наявності підстав для представництва у даній справі. Так, в ухвалі від 20 травня 2019 року судом з`ясовано позицію прокурора, а саме, що 18 вересня 2019 року прокуратура зверталась до Київської міської ради з листом про порушення закону щодо спірного майна, але міська рада ніяким чином на вказане не відреагувала. Суд оцінив зазначені доводи, пославшись на те, що прокурор не обґрунтував належним чином та не надав належних та допустимих доказів того, що Київська міська рада не виконує або неналежним чином виконує свої повноваження, а посилання прокурора на це у позові має вигляд припущення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд вийшов за межі доводів, зазначених у відзиві відповідача щодо змісту заявлених вимог і підстав та безпідставно постановив на стадії судового розгляду справи за відсутності відповідного клопотання сторони ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, апеляційний суд враховує, що залишення позову без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України не вимагає наявності будь-яких клопотань для цього.

За таких умов доводи прокурора в цій частині не спростовують правильних по суті висновків суду та відхиляються апеляційним судом.

Не спростовують таких висновків і доводи апеляційної скарги щодо порушення інтересів держави, оскільки ці доводи стосуються розгляду справи по суті, і Київська міська рада, як уповноважений орган, не позбавлена можливості звернутися до суду із власним позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.