КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Осаулов А.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», поданою представником Криловою Оленою Леонідівною, на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» Гаренко Н.В. звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого просила стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 25 травня 2011 року у розмірі 39 156,17 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03 липня 2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 13 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Проте, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором та з врахуванням внесених відповідачем коштів на погашення кредиту утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 26 березня 2019 року становить 39 156,17 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 17 082,89 грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту - 8 631,66 грн, заборгованості за нарахованими відсотками - 0,00 грн, нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 10 394, 63 грн, нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 706,22 грн, штрафу (фіксована частина) - 500 грн, штрафу (процентна складова) - 1 840,77 грн.

Заочним рішенням Шевченківського суду міста Києва від 23 вересня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі отриманої суми тіла кредиту - 13 300 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального та матеріального права, а рішення ухвалено за невідповідності висновків суду обставинам справи. Окрім того, апелянт вказує, що оскільки суд першої інстанції встановив факт укладення кредитного договору та надання грошових коштів відповідачу, то місцевий суд не мав жодних правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків по кредиту. Окрім того, апелянт також наголошує, що банком було надано довідку, підписану відповідачем по справі, якою було визначено умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яку суд першої інстанції не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати заочне рішення Шевченківського суду міста Києва від 23 вересня 2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту та неустойки та просить ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, в іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення відсотків за користування кредитним коштами мотивував свій висновок тим, що матеріали справи не містять доказів того, що саме ті Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт в АТ КБ «Приватбанку» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», які були надані позивачем до суду, розумів відповідач, коли ознайомлювався та погоджувався з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк». Також було зазначено, що матеріали справи не місять доказів того, що вказані витяги, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) й зокрема, саме у зазначених розмірах й порядках нарахування.

Також суд першої інстанції, визначаючи суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13300 грн., виходив із того, що саме вказаний розмір кредитного ліміту сторонами був погоджений і відповідачем визначений при використанні карткового рахунку.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони в повній мірі відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «Приватбанк» (а.с.11).

Своїм підписом в анкеті-заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами, а також зобов`язується виконувати вимоги Умов і Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті АТ КБ «Приватбанку».

Також із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 для обслуговування карткових рахунків та користування коштами було отримано відповідні картки в листопаді 2014 року - № НОМЕР_1 , в вересні 2018 року НОМЕР_2, в листопаді 2018 року НОМЕР_3.

В період користування вказаними рахунками відповідачем було визначено кредитний ліміт на використання коштів банку 25 травня 2011 року в розмірі 6300 грн, а 21 серпня 2011 року вказаний кредитний ліміт клієнтом був збільшений до 13300 грн. (а.с.70 зв.б.).

Будь-яких інших доказів щодо бажання відповідачки як клієнта банку збільшити вказаний кредитний ліміт позивачем надано не було.

Із наданого позивачем виписку по рахунку відповідачка користувалася відповідними картка та здійснювала зняття та поповнення коштів на вказаних картках. Зокрема, на картці № НОМЕР_2 - 31 березня 2015 року ( зняття готівкових коштів в супермаркеті Фуршет, проспект Перемоги м. Київ ), на картці № НОМЕР_3 - 22 липня 2018 року (поповнення рахунку готівковими коштами в терміналі м. Київ, вул. Салютна, б.15 ), та на картці № НОМЕР_1 - 10 грудня 2014 року - зняття готівкових коштів в банкоматі в м. Київ, проспект Перемоги, 108 . (а.с.70-73).

Також із наданої позивачем виписки вбачається, що розмір тіла кредиту збільшився за рахунок одностороннього нарахування позивачем процентів за користування кредитом та пені за прострочку кредиту.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ КБ «Приватбанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, і що відповідач поставив підпис в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вбачається із анкети-заяви від 25 травня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Окрім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 травня 2011 року на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт, який було додано до позовної заяви та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку», розміщений на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Як правило, витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт в АТ КБ «Приватбанк» визначено, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Проте, документ, на який посилається апелянт як на довідку, яку підписано відповідачем по справі, якою було визначено умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яку суд першої інстанції не врахував при ухваленні оскаржуваного рішення, не можна вважати належним доказом у розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки вказаний документ є неналежної якості і його неможливо прочитати, по-друге з нього неможливо встановити інформацію, яка стосується предмета доказування, а саме чи дійсно відповідач по справі погодилася та підписала вказаний витяг щодо умов кредитування в АТ КБ «Приватбанк». Разом з тим, іншого доказу, який би підтверджував про ознайомлення відповідача по справі із умовами кредитування банком до суду надано не було.

Окрім того, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 травня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16 квітня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком неналежної якості документ, який апелянт іменує довідкою, якою було визначено умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», а також Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором №б/н від 25 травня 2011 року у розмірі 13 300 грн, оскільки як вбачається із наданої виписки по особовому рахунку відповідача за період з 25 травня 2011 року по 01 березня 2019 року ОСОБА_1 було встановлено кредитний ліміт у розмірі 6300 грн, потім 300 грн, а з часом змінено на 13 300 грн (а.с.70). Разом з тим, відповідно до наданого розрахунку заборгованості розмір тіла кредиту складає 17 082,89 грн, проте відомостей, що відповідача було збільшено розмір кредитного ліміту до вказаного обсягу матеріали справи не містять, як і не знайшло свого підтвердження те, що заборгованість за простроченим тілом кредиту входить до складу тіла кредиту, оскільки вказаний розмір позивачем нарахований з врахуванням процентів та пені, які ним в односторонньому порядку віднесенні до розміру тіла кредиту, а тому вказані доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Визначаючи вказану суму заборгованості суд виходить із тих обставин, що відповідач вказане рішення не оспорював, хоч був повідомлений судом про розгляд вказаної справи, таким чином погодившись із ним.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта із посиланнями на положення ст. 1054 ЦК України щодо сплати відсотків за кредитним договором є недоведеними та колегією суддів не приймаються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 300 грн та відмови в решті позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції та не можуть свідчити про його не законність.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому вважає дане рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що повинна бути залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», поданою представником Криловою Оленою Леонідівною, залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв