КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/19619/14-ц

номер провадження: 22-ц/824/8808/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року у складі судді Савицького О.А., у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладено договір «Автопакет» № 195/РП/65/2008-840, за умовами якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 10 216,83 доларів США для придбання автотранспортного засобу зі сплатою за користування кредитом 14,7 % річних, строком до 13 травня 2013 року. Цим же договором ОСОБА_1 поручилася перед банком за належне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

Вказував, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором «Автопакет» станом на 11 квітня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 13 736,22 доларів США, що еквівалентно 172 652 грн 21 коп., з яких: непогашений кредит у розмірі 9 505,09 доларів США, несплачені відсотки у розмірі 2 236,86 доларів США; пеня у розмірі 972,58 доларів США, штраф за порушення умов кредитного договору у розмірі 1 021,38 доларів США.

Посилаючись на те, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, позивач просив стягнути солідарно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором «Автопакет» від 21 травня 2008 року у розмірі 13 736, 22 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 11 квітня 2014 року становить 172 652 грн 21 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №195/РП/65/2008-840 від 21 травня 2008 року у розмірі 13 736,22 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 11 квітня 2014 року становить 172 652 грн 21 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 9 505,09 доларів США, що еквівалентно 119 470 грн 65 коп; нараховані відсотки у розмірі 2 236,86 доларів США, що еквівалентно 28 115 грн 42 коп.; штраф за порушення умов кредитного договору у розмірі 1 021,38 доларів США, що еквівалентно 12 841 грн 66 коп., пеня за прострочення строку виконання зобов`язання у розмірі 972,58 доларів США, що еквівалентно 12 224 грн 48 коп.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» судовий збір у розмірі по 863 грн 26 коп., з кожного.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не повідомив ОСОБА_1 про розгляд справи, чим порушив передбачене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року її право на справедливий і публічний розгляд справи, так як позбавив її можливості подати свої докази та заперечення проти позову.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до п.1.1.4 кредитного договору, сторонами був визначений строк виконання зобов`язання щодо погашення заборгованості до 13 травня 2013 року, а з позовом банк звернувся до поручителя лише 02 липня 2014 року, тобто, після спливу шестимісячного строку, а тому порука припинилась відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України. Також порука припинилась відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки позивач направив боржнику та поручителю претензію про наявність заборгованості за договором станом на 20 вересня 2010 року та просив погасити заборгованість протягом 7 банківських днів з дати надіслання банком повідомлення у повному обсязі, у зв`язку з чим змінив строк виконання зобов`язання, а тому вважає, що позивач повинен був звернутися до поручителя з дня направлення претензії, тобто з 20 вересня 2010 року. За таких обставин вважає, що позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до неї, як поручителя та солідарного боржника за кредитним договором, задоволенню не підлягають.

Також зазначає, що наявні правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до боржника ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позивачем пропущено як загальний, так і спеціальний строк позовної давності. Крім того, розрахунок заборгованості є невірним, нарахування штрафів є незаконне та необґрунтоване, а пеня незаконно визначена позивачем в іноземній валюті.

Учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій і вирішення справи.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом ч.1 ст.27 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, мають право брати участь у судових засіданнях.

За змістом ч.1 ст.158, ч.1 ст.169 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, належне повідомлення судом осіб, які беруть участь у справі, про її розгляд у судовому засіданні є обов`язковим. Неявка в судове засідання сторін, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки, перешкоджає розгляду справи.

Порядок повідомлення учасників процесу про час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, про належне повідомлення особи про час і місце розгляду справи може свідчити розписка.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 23 липня 2014 року відкрито провадження у даній справі. Судові засідання призначалися судом на 27 серпня 2014 року о 10 год. 30 хв., 19 вересня 2014 року о 13 год. 00 хв., 10 жовтня 2014 року о 11 год. 10 хв. (а.с.42, 47, 58, т.1).

Однак, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, натомість суд першої інстанції розглянув справу без її участі та ухвалив заочне рішення.

При цьому, посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час, місце та день слухання справи повідомлялась у встановленому законом порядку, є помилковими, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом норм процесуального права призвело до порушення права ОСОБА_1 на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору, не може бути залишене в силі.

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра», перейменованого в подальшому на ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_2 (позичальник), ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір «Автопакет» №195/РП/65/2008-840 (далі - Договір), за умовами якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 10 216,83 доларів США для придбання автотранспортного засобу зі сплатою 14,7% річних, з терміном повернення кредиту до 13 травня 2013 року (а.с.12-17, т.1).

Відповідно до пунктів 2.2.1-2.2.2 договору позичальник повертає кредит та сплачує банку відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу у розмірі 243,47 доларів США. Позичальник вносить чергові мінімальні платежі по кредиту щомісячно до 18 числа поточного місяця.

Згідно з пунктом 5.1 договору у разі прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості за кожен день прострочення.

Пунктом 5.2 договору встановлено, що у разі порушення позичальником вимог пунктів 4.3.1, 4.3.2, 4.3.7, 4.3.9, 4.3.10 цього договору, він зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1 цього договору, за кожен випадок.

Згідно з пунктом 4.2.5 договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж.

Також судом встановлено, що відповідно до пунктів 3.2.1, 3.2.2 договору «Автопакет», згідно з цим договором поручитель ОСОБА_1 безвідривно та безспірно зобов`язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають із цього договору. Поручитель відповідає перед банком у тому ж об`ємі, що і позичальник. Позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники.

Пунктом 8.5 цього договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань.

Тобто, строк виконання зобов`язань (дата, місяць, рік) поручителем у договорі не зазначено.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконував умови договору «Автопакет», у зв`язку з чим станом на 11 квітня 2014 року утворилася заборгованості у розмірі 13 736,22 доларів США, що еквівалентно 172 652 грн 21 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 9 505,09 доларів США, заборгованість по сплаті відсотків у розмірі 2 236,86 доларів США; пеня у розмірі 972,58 доларів США, штраф за порушення умов кредитного договору у розмірі 1 021,38 доларів США. (а.с.6-7, т.1).

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, договорів.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Керуючись положеннями ч.4 ст.559 ЦК України необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах також не встановив Верховний Суд у постанові №2-1283/11 від 21 березня 2018 року.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частини ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України).

Умови договору «Автопакет», за яким поручитель ОСОБА_1 безвідривно та безспірно зобов`язалася відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають із цього договору, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється. Тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові №2-1283/11 від 21 березня 2018 року.

Як зазначалося вище, згідно з пунктом 1.1.4 договору «Автопакет» кінцевим терміном повернення кредиту є 13 травня 2013 року.

Тобто, строком виконання основного зобов`язання є 13 травня 2013 року, тому банк мав право протягом шести місяців (ч.4 ст. 559 ЦК України) від дати настання строку виконання основного зобов`язання звернутись у передбачений процесуальним законом спосіб з вимогами до поручителя про стягнення заборгованості, а саме, до 13 листопада 2013 розу звернутися до суду з позовом до поручителя ОСОБА_1 .

Однак з таким позовом ПАТ «КБ «Надра» звернулось до суду лише 02 липня 2014 року, тобто з пропуском строку звернення з позовною заявою до поручителя.

Із урахуванням встановлених обставин, колегія судів приходить до висновку що порука ОСОБА_1 за договором «Автопакет» припинена внаслідок пропуску кредитором строку звернення з позовною заявою до поручителя, оскільки порука припинилась через шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, у порушення ст.ст.213, 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, наведених вище обставин не враховував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» про стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що порука припинена з тих підстав, що банк змінив строк виконання зобов`язання, оскільки направив боржнику та поручителю претензію про наявність заборгованості за договором станом на 20 вересня 2010 року та просив погасити заборгованість протягом 7 банківських днів з дати надіслання банком повідомлення, а тому позивач повинен був звернутися до поручителя з дня направлення претензії, тобто з 20 вересня 2010 року, є необґрунтованими.

З наявної у матеріалах справи претензії банку до поручителя ОСОБА_1 щодо усунення порушень кредитного договору вбачається, що банк просив ОСОБА_1 погасити прострочену заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 744, 14 доларів США, яка виникла станом на 20 вересня 2010 року, а не всю заборгованість за кредитним договором (а.с.117, т.1). За таких обставин, банк не змінював строк виконання основного зобов`язання у розумінні ч.2 ст.1050 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском позивачем як загального, так і спеціального строку позовної давності, а також з тих підстав, що розрахунок заборгованості є невірним, нарахування штрафів є незаконним та необґрунтованим, а пеня незаконно визначена позивачем в іноземній валюті, апеляційним судом не приймаються до уваги з таких підстав.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки внаслідок припинення поруки ОСОБА_1 не несе солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника ОСОБА_2 за кредитним договором, тому стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором не порушує прав ОСОБА_1 , а сам ОСОБА_2 заочне рішення суду не оскаржив, а відтак з урахуванням встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині апеляційним судом не приймаються до уваги.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 589 грн 78 коп. (а.с.229, т.1).

Оскільки колегія суддів скасовує заочне рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалює нове рішення в цій частині про відмову в позові, то понесені ОСОБА_1 витрати підлягають стягненню з позивача на її користь пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, що становить 1 294 грн 89 коп.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2014 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору - відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 294 грн 89 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді