Номер провадження: 22-ц/813/4825/19
Номер справи місцевого суду: 522/3165/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2019 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована сторона Приморський районний відділ у м. Одесі державної міграційної служби України, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із заявою, в якій просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 на території, що в подальшому стала територією України до 27 липня 1988 року. В обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що відповідно до довідки Красненської сільської ради від 06 листопада 2013 року №2-10-663, ОСОБА_1 дійсно проживав і був зареєстровний в с. Красне, Скадовського району, Херсонської області у гуртожитку совхоза «Комсомольський» по 27 липня 1988 року. Згідно архівної довідки трудового архіву Скадовського району від 09 березня 2016 року № 02-24/338, заявник працював в СТОВ «Комсомольське» с. Красне Садовського району Херсонської області в період від 14 серпня 1987 року по 11 вересня 1987 року на посаді робітника городньої бригади, та від 10 жовтня 1987 року по 25 липня 1988 року на посаді плотника (тесляра) 2 розряду. Крім того, ОСОБА_1 було видано документ, що посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту від 23 травня 2017 року рішенням ДМС України № 197-17. Також заявник зазначав, що встановлення факту постійного проживання на території України необхідне для отримання паспорту громадянина України у відповідному органі ДМС України, оскільки паспорт радянського зразка ОСОБА_1 втратив та своєчасно не оформив паспорт громадянина України (а.с.1-2).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2019 року було вирішено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задовольнити частково, а саме встановити юридичний факт проживання ОСОБА_1 в період з 14 серпня 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Красне Скадовського району Херсонської області, що в подальшому стала територією України. Проте було вирішено відмовити ОСОБА_1 в частині встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1988 року згідно ст. 8 ЗУ «Про громадянство України», мотивуючи дане рішення тим, що заявником не було надано до суду відомості щодо його проживання на території України після 27 липня 1988 року і станом на 24 серпня 1991 року, а також, звернення до відповідних органів у визначеному законодавством України порядку із заявою про набуття громадянства України (а.с.65-67).

15 березня 2019 року представник Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2019 року, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права (а.с.70-77).

В судовому засіданні представник Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області Талишханова Ф.М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити. Заявник в судове засідання не з`явився. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення першої інстанції вважав доведеним факт його проживання в період з 14.08.1987р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 р. с. Красне Скадовського району Херсонської області, тому в цій частині заява підлягає задоволенню. Разом з тим суд зазначив, що відомості щодо його проживання на території України після 27.07.1988р. і станом на 24.08.1991р. суду не надані. Тому суд вирішив частково задовольнити заяву ОСОБА_1 .

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення заяви та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 7 ст. 19, положення якої кореспондують ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, аніж визначені переліком частини першої вказаної статті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, з контексту наведених норм вбачається, що особа має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, в тому числі для встановлення факту проживання на території України.

При цьому однією з кваліфікуючих особливостей даного виду провадження є настання відповідних юридичних наслідків, після ухвалення рішення про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц).

За обставинами даної справи заявник звернувся до суду та просив встановити факт постійного проживання на території, що в подальшому стала територією України до 27.07.1988 року, посилаючись при цьому на положення ст.ст. 3,8 ЗУ «Про громадянство України».

Разом з тим апеляційний суд звертає увагу на те, що як в статті 3, так і в статті 8 вказаного закону зазначено, що для набуття громадянства України необхідна наявність відповідних умов, серед яких, зокрема факт народження або постійного проживання особи (її близьких родичів) на території, яка стала територією України до 24 серпня 1991 року (п. 1 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 8). Серед іншого стаття 8 вказаного закону визначає, що така особа повинна бути особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання про припинення іноземного громадянства та заяву про набуття громадянства України.

За обставинами даної справи заявник звернувся до суду та просив встановити факт проживання на території, яка в подальшому стала територією України до 27.07.1988 року та надав на підтвердження вказаних вимог відповідні докази, які дійсно свідчать про проживання на території України до 27.07.1988 року (довідка Красненської сільської ради Скадовського району Херсонської області від 06.11.2013р. за №2-10-663, архівна довідка трудового архіву Скадовського району Херсонської області від 09.03.2016р. №д-24/338) (а.с. 3-4). Разом з тим жодних доказів на підтвердження проживання станом на 24.08.1991 року заявник не надав та власне вимог стосовно встановлення факту проживання на території України станом на вказану дату ОСОБА_1 не заявляв.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією документу, який посвідчує особу його власника та підтверджує факт визнання його особою, яка потребує додаткового захисту (дата прийняття рішення про визнання іноземця або особи без громадянства особою, яка потребує додаткового захисту 23.05.2017 року № 197-17, країна постійно проживання України, документ виданий ДМС України).

Отже, встановлення факту проживання на території України до 27.07.1988 року в контексті діючого законодавства не передбачає настання відповідних юридичних наслідків та власне не є підставою для надання особі громадянства України, у випадку подальшого звернення особи до відповідних органів. Відтак, оскільки однією з кваліфікуючих особливостей окремого провадження є настання відповідних юридичних наслідків, після ухвалення рішення про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заява в частині встановлення факту проживання на території України до 27.07.1988 року не підлягає задоволенню. Інших обґрунтувань щодо того, що встановлення цього факту може передбачати настання якихось інших юридичних наслідків заявник до суду не надав. Іноземець або особа без громадянства може бути прийнята до громадянства України за наявності відповідних умов та у порядку, визначених законом.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення в частині задоволених вимог з ухваленням нового рішення в скасованій частині про відмову в задоволенні вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2019 року скасувати в частині задоволення вимог, в скасованій частині прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

В іншій частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

07.11.2019 року м. Одеса