Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 522/11682/13-ц

провадження № 61-13691св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Штелик С. П.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2013 року у складі судді Бондаря В. Я. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня

2016 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Комлевої О. С.,

Гайворонського С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який 16 квітня

2010 року було перейменовано на ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії

№ 2007/13-2.06/633, згідно якого позивач надав позичальникові кредит у розмірі 220 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та комісій за користування кредитом, згідно графіку погашення кредиту та відсотків, з кінцевим терміном погашення кредиту до 09 жовтня 2022 року. 21 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/113-2.06/633 від 10 жовтня 2007 року, згідно якого кредитор надав ОСОБА_1 кредит у розмірі

337 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та комісій, з кінцевим терміном погашення до 09 жовтня 2022 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 07-15/1335 від 10 жовтня 2007 року та договір про внесення змін № 1 до Договору поруки № 07-15/1335 від 21 травня 2008 року, згідно яких вона прийняла на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями

ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору

№ 2007/13-2.06/633. Банк свої зобов`язання за вказаними договорами виконав належним чином та видав вказані кошти ОСОБА_1 . Проте, відповідачі в порушення зазначених умов договору свої зобов`язання щодо повернення отриманих кредитних коштів належним чином не виконують, у зв`язку з чим станом на 16 квітня 2013 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 350 516,34 грн.

У зв`язку з викладеними позовними вимогами Банк просив солідарно стягнути з відповідачів на його користь кредитну заборгованість в розмірі 4 350 516,34 грн, що еквівалентно 544 290,80 доларів США та судові витрати у справі.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2016 року,позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 2007/13-2.06/633 від 10 жовтня 2007 року в розмірі 4 248 878,54 грн, що включає в себе заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2 611 399,98 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 1 477 478,56 грн, пеню за прострочення тіла кредиту у розмірі 60 000,00 грн, пеню за прострочені відсотки за кредитом у розмірі 100 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог Банку було відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, а позичальник - належним чином їх не виконує, має заборгованість перед Банком, яку сплачувати відмовляється, тому така заборгованість підлягає примусовому стягненню з відповідачів в солідарному порядку. Нарахована пеня за прострочення тіла кредиту та за прострочення відсотків по кредиту за клопотанням ОСОБА_1 мають бути зменшені відповідно до 60 000,00 грн та 100 000,00 грн, з урахуванням співмірності нарахованої пені з розміром збитків, заподіяних неналежним виконанням зобов`язання, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

У серпні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_4 , звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки суди належним чином не встановили та не дослідили обставини, які мають значення для вирішення спірних правовідносин. Зокрема вказують, що порука у спірних правовідносинах є припиненою, оскільки останнє погашення заборгованості позичальник здійснив ще в червні 2009 року, а з позовом до поручителя Банк звернувся лише в травні 2013 року, що суперечить положенням частини четвертої статті 599 ЦК України. Також Банком було пропущено строк позовної давності на пред`явлення позовної вимоги й до позичальника, який закінчився ще 10 червня 2012 року. Судами обох інстанцій було проігноровано ту обставину, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитору забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. ОСОБА_2 вказує, що участі у розгляді справи судом першої інстанції вона не брала, тому подала до суду апеляційної інстанції заяву про застосування позовної давності до вимог Банку до неї, як поручителя, так і до ОСОБА_1 як до позичальника, однак суд апеляційної інстанції вказану заяву під час апеляційного перегляду справи не врахував, зазначивши в оскаржуваній ухвалі лише те, що заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки подана з порушенням встановленого законом порядку.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходило.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 10 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії

№ 2007/13-2.06/633, згідно якого позичальник надав йому кредит у розмірі

220 000,00 доларів США зі сплатою 13 % річних та комісій за користування кредитом, згідно графіку погашення кредиту та відсотків, з кінцевим терміном погашення до 09 жовтня 2022 року (а. с. 4-8 том 1).

21 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 2007/113-2.06/633 від 10 жовтня 2007 року, згідно якого позичальник надав йому кредит у розмірі 337 000,00 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та комісій, з кінцевим терміном погашення до 09 жовтня 2022 року (а. с. 12-13

том 1).

10 жовтня 2007 року на забезпечення виконання умов кредитного договору між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за № 07-15/1335 від та 21 травня 2008 року - договір про внесення змін №1 до Договору поруки

№ 07-15/1335 від 10 жовтня 2007 року, згідно яких остання взяла на себе зобов`язання відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору № 2007/13-2.06/633 (а. с. 19-20, 14 том 1).

Станом на 16 квітня 2013 року утворилась кредитна заборгованість за вказаними договорами у розмірі 4 350 516,34 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 611 399,98 грн; заборгованість за процентами у розмірі

1 477 478,56 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі

68 524,60 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 193 113,21 грн (а. с. 43-44 том 1).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач зазначав, що сторони у вказаному кредитному договорі, зокрема, в пункті 2.5 цього договору погодили сплату процентів за цим договором відповідно до Графіку щомісячних платежів боржника (а. с. 7-8 том 1). Згідно з Графіком щомісячних платежів позичальнику розстрочено повернення кредитних коштів і визначено сплату процентів шляхом внесення кожного місяця не пізніше 10 числа періодичних платежів у розмірах, визначених цим Графіком.

Тобто, сторони кредитного договору встановили, зокрема, місячний строк виконання позичальником обов`язків з внесення регулярних платежів для виконання основного зобов`язання, і цей строк згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливав у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За умови пред`явлення банком до позичальника та поручителя вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання (правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Судами обох інстанцій встановлено, що загальний строк виконання як основного так і додаткового зобов`язання було визначено до 09 жовтня 2022 року.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що Банк 04 листопада 2009 року за вих.: № 10.5.1-10/96-4667 направив ОСОБА_1 лист-претензію, у якій просив боржника погасити перед ним заборгованість за цим кредитним договором в повному обсязі до 18 листопада 2009 року або укласти з ним угоду про розірвання кредитного договору, а 13 грудня 2011 року за вих.:

№ 19.3-08/172 та 07 лютого 2012 року за вих.: № 19.3-01/765 Банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України направив як боржнику, так і поручителю листи-вимоги про усунення порушень виконання кредитного договору

№ 2007/13-2.06/633 в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримання листів (а. с. 21-26 том 1).

Таким чином, у разі пред`явлення Банком до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, на зазначене уваги не звернув та не встановив, чи отримували вищевказані досудові вимоги боржник та поручитель, оскільки це має значення для правильного вирішення спірних правовідносин.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та на цьому наголошують відповідачі в касаційній скарзі, що 06 липня 2016 року ОСОБА_2 подала до суду апеляційної інстанції заяву про застосування строків позовної давності

Вх.: № 22-16296 (а. с. 91-94 том 3), однак апеляційний суд вказаній заяві не надав правової оцінки.

Вказана заява була мотивована тим, що вона, як відповідач, не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції з причин неналежного повідомлення її про дату та час слухання справи, тому не мала змоги подати аналогічного змісту заяву до ухвалення судового рішення.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Саме такий висновок про застосування норм права викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року (справа

№ 200/11343/14-ц, провадження № 14-59цс18), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку на вказані норми законодавства, уваги не звернув та залишив без реагування заяву ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, надавши лише правову оцінку аналогічній заяві ОСОБА_1 , чим допустив неповноту при розгляді справи.

Зокрема апеляційним судом не було з`ясовано, чи була належним чином повідомлена ОСОБА_2 про дату та час розгляду справи судом першої інстанції, оскільки це має значення для розгляду заяви про застосування позовної давності під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції, під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Апеляційний суд в порушення наведених норм процесуального права не надав правової оцінки суттєвим доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 , поданої представником ОСОБА_5 , до якої приєднався ОСОБА_1 щодо зміни строку виконання зобов`язання за кредитним договором та договором поруки та не надав правової оцінки заяві поручителя про застосування строків позовної давності.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки оскаржувана ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалена з порушенням норм процесуального права, така підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. А. Калараш А. О. Лесько С. Ю. Мартєв С. П. Штелик