Справа № 473/4212/19
РІШЕННЯ

іменем України

"17" грудня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М., представника відповідача Пастушенка Б.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про зняття арешту з майна в якому вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 .

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийнявши спадщину, звернувся до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав. Проте нотаріус відмовив позивачу в посвідченні спадкових прав щодо спірного майна з тієї підстави, що постановою Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції від 27 серпня 2013 року на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 накладено арешт, який станом на дату оформлення спадщини не знятий.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 звернувся до Вознесенського МРВ ДВС ГТУЮ та отримав відповідь про те, що виконавче провадження завершене у зв`язку зі смертю боржника, виконавчий документ повернуто стягувачу, а матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням строків їх зберігання.

Позивач вказував на те, що він не є стороною виконавчого провадження та не може оскаржити бездіяльність державного виконавця в частині не зняття арешту з майна, а також, прийнявши спадщину, позбавлений можливості її оформити відповідно до вимог закону. ПАТ «Дельта Банк», як кредитор спадкодавця, не пред`явив вимогу до нього, як спадкоємця, що прийняв спадщину, у встановлені законом строки, а тому вважається таким, що втратив право такої вимоги.

За таких обставин, ОСОБА_1 просив в судовому порядку зняти арешт зі спірного будинку.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що за життя боржник ОСОБА_2 не виконала свої майнові зобов`язання перед ПАТ «Дельта Банк», як кредитором. Заборгованість за зобов`язанням була підтверджена судовим рішенням (яке не було виконано боржником) та перейшла в порядку спадкування до позивача. Останній зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора в межах вартості спадкового майна. Оскільки ні спадкодавець, ні ОСОБА_1 не виконали судове рішення, а тому представник позивача вважав безпідставними та передчасними вимоги позивача про зняття арешту зі спадкового майна.

Представник третьої особи - Вознесенського МРВ ДВС ГТУЮ в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача та представника третьої особи, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

Зокрема, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2 .

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої увійшов житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийнявши спадщину, звернувся до Другої Вознесенської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав. Проте нотаріус відмовив позивачу в посвідченні спадкових прав щодо спірного майна з тієї підстави, що постановою Відділу державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції від 27 серпня 2013 року на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 накладено арешт, який станом на дату оформлення спадщини не знятий.

З матеріалів справи (а.с. 13-14, 39-41) вбачається, що на виконанні у відділі ДВС Вознесенського МРУЮ дійсно перебувало виконавче провадження №39392278 з примусового виконання судового рішення (виконавчий лист №1407/4543/2012 від 26 листопада 2012 року) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу в розмірі 4 763,97 грн. (постанова про відкриття виконавчого провадження від 16 серпня 2013 року).

В межах здійснення виконавчого провадження 27 серпня 2013 року державним виконавцем було винесено дві постанови про стягнення з боржника 476,40 грн. виконавчого збору та 40 грн. витрат за проведення виконавчих дій.

Також 27 серпня 2013 року державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою в межах суми стягнення було накладено арешт на нерухоме майно боржника. 21 травня 2014 року постанова була зареєстрована державним реєстратором Вознесенського міськрайонного управління юстиції в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження №5737973).

30 грудня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (смерть боржника).

Аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного:

1)в частині обрання позивачем правильного способу захисту свого права суд враховує висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 14 листопада 2018 року у справі №592/8893/16-ц, згідно яких у відповідності зі статтею 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час розгляду скарги, рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За змістом частини першої статті 8 вказаного Закону сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, установивши, що позивач не є стороною виконавчого провадження, в межах якого накладено арешт на спірну квартиру, тобто особою, яка має право звернення до суду із скаргою у порядку глави VII ЦПК України 2004 року, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги.

Посилання в касаційній скарзі на те, що позивач є правонаступником свого померлого брата, а тому має право на звернення із відповідною скаргою, обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, оскільки порядок заміни сторони виконавчого провадження передбачений частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про виконавче провадження». Проте виконавчі провадження, боржником у яких був померлий брат позивача закінчені ще у 2009-2011 роках.

При цьому, суди попередніх інстанцій роз`яснили право позивачу звернення до суду із позовом про зняття арешту з нерухомого майна в порядку, передбаченому статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс 18).

Таким чином, ОСОБА_1 обрав належний спосіб захисту свого права, оскільки останній не залучений стороною виконавчого провадження, а тому позбавлений можливості оскаржити бездіяльність державного виконавця в порядку розділу VII ЦПК України.

2)в частині наявності підстав для зняття арешту з майна суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу (ст. 1219 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час накладення арешту), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Згідно п. 3 ч. 1, ч.ч. 2-3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час закінчення виконавчого провадження), виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника ч.ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час закінчення виконавчого провадження).

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (на яку посилається позивач), особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У всіх інших випадках (крім підстав для зняття арешту державним виконавцем) арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі об`єднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, пов`язаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна.

При цьому, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. У разі якщо позивач одночасно доводить своє право власності, яке виникло, наприклад, із договору про спільну власність або таке його право не визнається чи оспорюється співвласником, то відповідно до заявлених вимог суд вирішує вимогу про зняття арешту з майна та про визнання права власності на це майно.

Разом з тим, як зазначено в ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

При цьому, згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину; кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

В постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №161/11682/15-ц зазначено, що виходячи зі змісту вказаної норми це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування. Для всіх спадкоємців існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця, зокрема, часткова відповідальність.

Таким чином, на час завершення виконавчого провадження законодавчо було встановлено, що смерть боржника є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна лише у випадку, якщо виконання обов`язків останнього у виконавчому провадженні не допускало правонаступництва (за винятком випадку нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій).

Проте, виконання обов`язків боржника у кредитних зобов`язаннях та, відповідно у виконавчому провадженні, є такими, що допускають правонаступництво, а під час здійснення виконавчого провадження по виконанню судового рішення щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» боргу не було виконано постанови виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій, а тому на час завершення виконавчого провадження у виконавця не було підстав для зняття арешту зі спірного майна.

Зобов`язання ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» перейшли в порядку спадкування до ОСОБА_1 та підлягають виконанню в межах вартості спадкового майна. При цьому, зазначені в позові доводи про те, що ПАТ «Дельта Банк», як кредитор спадкодавця, не пред`явив вимогу до позивача, як спадкоємця, що прийняв спадщину, у встановлені законом строки, а тому вважається таким, що втратив право такої вимоги, не приймаються судом до уваги, оскільки в даному випадку факт невиконання зобов`язання спадкодавця та розмір заборгованості вже підтверджено окремим судовим рішенням, яке за життя останньої знаходилося на виконанні, а тому мова йде не просто про заміну боржника у зобов`язанні, а про заміну сторони у виконавчому провадженні і це питання повинно вирішуватися в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» без врахування вимог ст. 1281 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 не пред`являє окремої вимоги про визнання його власником спадкового майна, не виконав встановлене судовим рішенням та обтяжене арештом зобов`язання спадкодавця в межах вартості спадкового майна, не врахував, що судові рішення є обов`язковими до виконання, а основною передбаченою законом підставою для зняття арешту з майна є повне виконання боржником вимог виконавчого документа та відшкодування витрат виконавчого провадження, а тому за відсутності таких дій суд не вбачає підстав для зняття арешту з майна.

За встановлених обставин, в задоволенні позову слід відмовити.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про зняття арешту з майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 грудня 2019 року.

Суддя: О.В. Вуїв