ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи: 665/1111/19 Головуючий в І інстанції: Березніков О.В.
Номер провадження: №22-ц/819/1935/19 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Павловська Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на заочне рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 11 жовтня 2019 року, у складі судді Березнікова О.В., у справі за позовом Кіріченка Віталія Михайловича , діючого від імені Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

20 червня 2019 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачана користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 27.02.2013 року у розмірі 127473,05грн, яка складається з:

--- 6970,22грн - заборгованість за кредитом;

--- 120502,83грн - заборгованість по процентах за користування кредитом з 27.02.2013 року по 31.08.2018 року,

а також судові витрати в розмірі 1921,00грн.

Позов обґрунтований наступним.

Відповідно до укладеного договору №б/н від 27.02.2013 року відповідач отримала кредит у розмірі 8000,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00 на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Про це було підписано відповідну заяву.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають Договір між сторонами.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п.2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Пунктом 1.1.3.2.3. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Умови договору передбачають сплату процентів, а також пені та штрафів у відповідному розмірі за неналежне виконання позичальником зобов`язання за договором.

На порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.04.2019 року виникла заборгованість у розмірі 216083,01грн, яка складається з:

--- 6970,22грн - заборгованість за кредитом;

--- 204171,47грн - заборгованість по процентах за користування кредитом,

--- 4941,32грн - заборгованість за пенею та комісією.

Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Отже, з урахуванням вказаного, того, що позичальник ухиляється від виконання обов`язків за договором, просить стягнути заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 127473,05грн, яка складається з:

--- 6970,22грн - заборгованість за кредитом;

--- 120502,83грн - заборгованість по процентах за користування кредитом з 27.02.2013 року по 31.08.2018 року, а також судові витрати в розмірі 1921,00грн.

При цьому просив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Оскаржуваним заочним рішенням Чаплинського районного суду Херсонської області від 11 жовтня 2019 рокупозов було задоволено частково. Суд вирішив: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 27.02.2013 року в розмірі 6970,22грн; в задоволенні решти вимог відмовити; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 105,08грн.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати зазначене рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, в іншій частині рішення суду залишити без змін. При цьому послалася на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначила, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення процентів з огляду на незазначення в укладеному договорі відповідних умов та неможливість застосування Умов та правил надання банківських послуг до правовідносин між сторонами. При цьому послалась на те, що відповідачкою умови договору не заперечувалися, а тому суд не вправі був посилатися на висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Вказала, що наявні інші правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких:

--- є безпідставним твердження скаржника про те, що укладений між позивачем та відповідачем-1 договір банківського обслуговування не містить підписів позичальника і отже є нікчемним, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає (постанова від 08.07.2019р у справі № 923/760/18),

--- не можна вважати неукладеним договір після повного або часткового його виконання сторонами (від 10.04.2019р у справі № 356/1635/16-ц),

--- саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин (від 28.03.2019р у справі № 428/2873/17),

--- а також правові позиції від 06.02.2018р у справі 755/2720/16-ц, від 17.04.2019р у справі № 666/388/16-ц).

Також вказала, що у постанові Верховного Суду від 11.09.2019р у справі № 153/1334/16 наголошено на необхідність доведення сторонами обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень. А в постанові від 110.09.2019р у справі № 642/5533/15-ц визначено, що на підставі заяви позичальника виникають договірні відносини і факт користування карткою стверджує наявність кредитних правовідносин у відповідності до Умов та Правил надання банківських послуг.

Також, пославшись на положення ст.ст.1048 і 1054 ЦК України, ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", зазначила, що суд не мав права відмовляти у стягненні відсотків, що судом не враховано того, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків, що є істотною умовою при наданні кредиту.

Також, вказала, що оскаржуване рішення порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг.

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення 120502,83грн заборгованості по процентах за користування кредитом з 27.02.2013 року по 31.08.2018 року і не оскаржується в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 6970,22грн заборгованості за кредитом (тіла кредиту).

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 17.12.2019 року о 16-00 годині, однак відповідачка в судове засідання не з`явилась і не повідомила суд про причини неявки. Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаної особи неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка її не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за її відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 11.06.2018 року, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.38).

Відповідачка ОСОБА_2 подала 27.02.2013 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.7).

В ній вказані детальні дані про відповідачку, а потім дуже дрібним шрифтом зазначено про наступне: що позичальник погоджується з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг; що вона (позичальник) ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання послуги накопичення "Копилка".

Відомостей щодо отримання позичальником картки дана анкета-заява не містить. Також вказана анкета-заява не містить відомостей щодо конкретного кредитного ліміту, процентної ставки та відповідальності за порушення зобов`язань.

Наявний витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", який містять положення про процентну ставку, обов`язків щодо щомісячного платежу, сплату пені та штрафу (а.с.8).

Однак, серед чотирьох видів кредитних карт не вбачається, який саме із видів обрав для себе позичальник.

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.9-32).

Тарифи, Умови та Правила підпису позичальника (відповідача) не містять.

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 27.02.2013 року станом на 30.04.2019 року виникла заборгованість у розмірі 216083,01грн, яка складається з:

--- 6970,22грн - заборгованість за кредитом;

--- 204171,47грн - заборгованість по процентах за користування кредитом,

--- 4941,32грн - заборгованість за пенею та комісією.

Заборгованість до стягнення 127473,05грн, яка складається з:

--- 6970,22грн - заборгованість за кредитом;

--- 120502,83грн - заборгованість по процентах за користування кредитом з 27.02.2013 року по 31.08.2018 року.

Відповідно до довідки, наданої позивачем до апеляційної скарги, відповідачці була надана кредитна картка № НОМЕР_1 , дата відкриття - 27.02.2013р, термін дії - 09/16 (а.с.77).

Згідно іншої довідки, наданої позивачем до апеляційної скарги, було змінено умови кредитування, а саме збільшено кредитний ліміт з 300,00грн (27.02.2013 року) до 6980,00грн (19.02.2015 року) (а.с.77).

Також до апеляційної скарги долучено банківську виписку за період з 01.01.2013 року по 11.11.2019 року (за вказаною карткою НОМЕР_1 ), яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи (а.с.73-76).

Згідно вказаної виписки: кредитний ліміт - 6980,00, всього приходу - 10604,87грн, всього витрат - 340096,31грн. Остання операція, здійснена відповідачкою, поповнення 15.06.2014 року мобільного телефону через банкомат на суму 11,00грн.

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вказані положення закону, розгляд справи за відсутності сторін, апеляційний суд вважає поважною причину неподання скаржником у встановлений строк докази, у зв`язку з чим ухвалив прийняти їх на стадії апеляційного перегляду справи.

Таким чином, при апеляційному розгляді до матеріалів справи були долучені вказані вище й долучені до апеляційної скарги докази.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи тіло кредиту в розмірі 6970,22грн та відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві позичальника не міститься строку повернення кредиту, виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу для стягнення процентів, відповідачкою не підписані, їх не можна вважати складовою кредитного договору, виходив з того, що умови договору не містили умови, зокрема й щодо розміру процентів за користування кредитом.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

У справі встановлено і це підтверджується розрахунком заборгованості та випискою банку, що позичальнику було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку за № НОМЕР_1 , первісно кредитний ліміт не встановлювався. Банк встановив та змінював кредитний ліміт. Відповідачка, погашаючи заборгованість по кредиту, тим самим прийняла умови договору та погодилася з ними. Із виписки, яка є первинними документом, вбачається, що відповідачка знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором. Остання операція, здійснена відповідачкою, поповнення 15.06.2014 року мобільного телефону через банкомат на суму 11,00грн.

Відповідачем вказані обставини не заперечуються.

У Анкеті-заяві відсутні відомості про розмір кредитного ліміту, про базову процентну ставку, про відповідальність позичальника за порушення зобов`язання у вигляді сплати неустойки (пені і штрафу), про сплату комісії. Відповідна сума кредиту самостійно була встановлена банком, згідно з умовами.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:

--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;

--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;

--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. З іншого боку, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи та недоведення позивачем що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг підписані та визнані відповідачкою, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить зазначення про розмір процентної ставки, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також сплату комісії.

Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаних процентів. Відповідно є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні вказаної складової кредитної заборгованості, а саме процентів.

Аналогічними є й висновки Верховного Суду у постановах від 23.10.2019 року у справі № 136/695/17 та від 06.11.2019 року у справі № 755/1927/16-ц, ухвалених у тотожних справах за касаційними скаргами АТ КБ "ПриватБанк" у справах за участю позикодавця АТ КБ "ПриватБанк" та позичальників-фізичних осіб, в яких були винесені заочні рішення судом першої інстанції і в яких судами першої інстанції в задоволенні позовних вимог було відмовлено, а апеляційними судами рішення суду першої інстанції було: в першій справі скасовано й стягнуто тіло кредиту та штраф, а в другій справі - залишено без змін.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на зміст норм законів, за якими кредитний договір є двостороннім, оплатним, таким, істотною умовою якого є сплата відсотків, оскільки позивачем не доведено суттєві умови укладеного між сторонами договору, зокрема щодо розміру та порядку сплати процентів. Як зазначалось, Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить даних щодо процентної ставки, а інших доказів на підтвердження домовленості сторін про сплату процентів не надано. При цьому апеляційний суд зважає на те, що позивачем не доведено того, що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг підписані та визнані відповідачкою.

Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на те, що оскаржуване рішення порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг. При цьому апеляційний суд, виходячи із меж позовних вимог, враховує, що позивач не пред`являв вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України. Позивач обґрунтовував свої вимоги посиланням на Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи, які, однак, з підстав вищезазначеного, не є складовими кредитного договору.

Також, слід залишити поза увагою й посилання скаржника на ряд рішень Верховного Суду у спорах, що виникають з кредитних правовідносин, оскільки в більшості своїй вони ухвалені до вказаної вище постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила свій вищезазначений висновок. Крім того, і обставини справ не є тотожними. А посилання скаржника на постанову від 11.09.2019р у справі № 153/1334/16 та постанову від 11.09.2019р у справі № 642/5533/15-ц є недоречними, оскільки не є тотожними обставини справ. Так, у першій справі (№ 153/1334/16) суди першої та апеляційної інстанцій відмовили в позові через недоведення позивачем існування між сторонами договірних зобов`язань, а Верховний Суд, вважаючи такий висновок передчасним, скасував ухвалу апеляційного суду та направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У другій справі (№ 642/5533/15-ц) касаційна скарга позичальника була мотивована тим, що суди не надали належної оцінки доказам у справі, не взяли до уваги додаткові письмові пояснення щодо розрахунку заборгованості за кредитом, не врахували збільшення в односторонньому порядку розміру кредитного ліміту, що суттєво збільшило заборгованість, не перевірили доводи скаржника щодо початку виникнення заборгованості, а також не дослідили інформацію щодо користування карткою. Тобто, по суті позичальником повністю визнавались відповідні Умови та Правила надання банківських послуг. І Верховний Суд, залишаючи вказану скаргу без задоволення, а рішення судів першої й апеляційної інстанцій без змін, врахував зазначене.

Скаржником зроблено також посилання і на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.07.2019р у справі № 923/760/18. Однак можна дійти висновку, що обставини справи не є тотожними, оскільки в зазначеній справі було встановлено, що певне товариство з обмеженою відповідальністю підписало заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, на підставі якої приєдналося до "Умов та правил надання банківських послуг".

Апеляційний суд враховує, як зазначалось вище, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), а також висновки у тотожних справах, зроблені Верховним Судом у постановах від 23.10.2019 року у справі № 136/695/17 та від 06.11.2019 року у справі № 755/1927/16-ц.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", залишити без задоволення.

Заочне рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 11 жовтня 2019 рокув частині відмови в задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення 120502,83грн заборгованості по процентах за користування кредитом з 27.02.2013 року по 31.08.2018 року залишити без змін.

Це ж рішення суду в частині задоволення позовної вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення 6970,22грн заборгованості за кредитом в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 19 грудня 2019 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська