Справа № 456/1989/19
Провадження № 2/456/1044/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Бучківської В. Л. ,

при секретарі Березіній Л.В.

ро зглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Палінська Ольга Володимирівна про визнання недійсним договору дарування будинку,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить скасувати договір дарування будинку АДРЕСА_1 , посвідчений 04 червня 2009 року приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 73. В обґрунтування позову покликається на те, що відповідач по справі це її донька та в червні 2009 року вона звернулась до неї та її чоловіка з проханням оформити на її ім`я договір з тим, що вона до смерті буде обходити їх. Зазначила, що в неї є ще син від першого шлюбу ОСОБА_3 , який є інвалідом ІІ групи з дитинства, оскільки є глухонімим і проживає у місті Львові. Відповідач переконала їх, що окрім неї опікуватись ними немає кому. На час укладення договору її чоловікові було 76 років, а їй 70. Відповідач переконала їх з чоловіком, що ніколи не кине, не образить та пообіцяла купити її синові квартиру в місті Стрию, так як він проживає у Львові в гуртожитку з дружиною та двома дітьми, які так само є інвалідами. Однак, до теперішнього часу квартиру синові вона так і не купила і заявила, що купувати не збирається. В 2008 році відповідач приїхала з Італії та з цього часу протягом 7 років вона отримувала всю пенсію її чоловіка, яку витрачала виключно на себе, так як на той час вона ремонтувала собі будинок. Прийшовши до нотаріуса, договір вже був надрукований і вони з чоловіком лише підписали його, не читаючи, будучи переконаними, що підписують договір довічного утримання. Вони пояснили нотаріусу, що донька зобов`язується їх утримувати до їхньої смерті. Після підписання документів їм на руки нічого не видали, всі документи забрала відповідач. ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік помер у віці 81 рік та вона залишилась сама, хоча по стану здоров`я та по віку потребує стороннього догляду. Обслуговувати її в центрі обслуговування пенсіонерів та інвалідів відмовили, так як вважають, що біля неї проживає донька. Відповідач має можливість допомагати їй, однак цього не робить, хоча вони проживають в одному селі. Зазначила, що у неї виник сумнів щодо підписаних у нотаріуса документів, тому вона стала запитувати доньку, що ж конкретно підписала та просила показати договір, однак донька їй безпідставно відмовила в цьому. Вона звернулась до нотаріуса Палійської О.В. та попросила видати копію підписаного нею договору, однак остання відповіла, що за отримання копії необхідно заплатити 2000, 00 грн. Оскільки у неї таких грошей не було, тому через деякий час вона знову з тим же проханням прийшла до нотаріаса, але остання повідомила, що сума за отримання копії вже збільшилась і становить 4000, 00 грн. Зазначила, що вона звернулась до депутата, який передзвонив в бюро інвентаризації і попросив начальника Стрийського МБТІ видати їй копію договору, який вона підписала у нотаріуса, після чого в Стрийському МБТІ вона отримала копію договору і зрозуміла, що донька її та чоловіка обдурила та замість договору довічного утримання вони підписали договір дарування будинку, тому донька не давала копії договору. Зазаначила, що нотаріус діяла в інтересах відповідача, оскільки донька відвела її з чоловіком до нотаріуса, незважаючи на її погане самопочуття, однак донька заявила, що вже домовилась з нотаріусом і відкладати оформлення не можна. В нотаріуса договір їй з чоловіком не прочитали, відповідач в свою чергу зробила видимість того, що вона є власницею будинку, тому вона і сплачувала всі комунальні послуги. У зв`язку з наведеним, вона змушена звернутись з позовом до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 будучи допитаною судом в якості свідка на підставі ст.92 ЦПК України повідомила, що перший шлюб вона уклала з ОСОБА_4 та від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_5 , який є інвалідом ІІ групи. Від другого шлюбу з ОСОБА_6 у них народилась донька ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8 . Зазначила, що з чоловіком вони дуже хворіли, тому прийшла донька ОСОБА_7 та пообіцяла допомагати їм, якщо вони запишуть на неї будинок. Тому вони попередньо домовились, що укладуть договір довічного утримання. Звернула увагу, що вони з чоловіком та відповідачем пішли до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Палінської О.В. та уклали договір, однак їм його не дали. Її чоловік ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через 2-3 роки вона пішла до нотаріуса, щоб отримати копію договору, однак остання повідомила, що їй потрібно сплатити 2000, 00 грн., так як вона не мала таких коштів, тому договір не отримала. Через 5-6 років вона знову пішла до нотаріуса, щоб отримати копію договору, однак остання повідомила, що їй потрібно сплатити уже 4000, 00 грн., так як вона не мала таких коштів, тому договір знову не отримала. Звернула увагу, що відповідач після укладення договору, перестала до неї приходити та не допомагає, хоча вона потребує допомоги, оскільки хворіє. Відповідач обіцяла за нею доглядати, однак одного разу коли прийшла то сказала, що не допомагатиме їй, а будинок продасть та не дасть нікому ніяких коштів. Зазначила, що відповідач має квартиру, а чоловік відповідача будинок та проживають вони в одному селі Станків за 500 м. один від одного. Вона часто телефонувала відповідачу та просила принести ліки, оскільки хворіє, однак остання відмовлялась. Також повідомила, що комунальні послуги вона сплачує сама за свою пенсію. Відповідач у будинку АДРЕСА_1 не зареєстрована, в даному будинку зареєстрований її син, однак проживає він у м. Львові. Зазначила, що її донька ОСОБА_8 разом з чоловіком близько 19 років проживає в Італії, а їй допомагає син, якому відповідач обіцяла придбати квартиру.

Представник позивача адвокат Ярмощук Н.В. в судовому засіданні просить позов задоволити, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 , будучи допитаною судом в якості свідка на підставі ст. 92 ЦПК України повідомила, що вона повернулась з Італії в 2009 році разом із малолітнім сином та не мала де жити. Згодом почала будувати новий будинок, куди і переїхала жити. Зазначила, що батько був у важкому стані, тому вона забрала його жити до себе, брат натомість приводив людей, оскільки хотів продати будинок, так як мав кредити. Зазначила, що вона поміняла вікна, зробила комунікації у новому будинку та батьки записали їй старий та новий будинок. Звернула увагу, що повернувшись з Італії, вона проживала в місті, так як мати створювала їй нестерпні умови, а згодом перейшла з дитиною жити у новий будинок. Її мати вигнала батька з хати, тому близько одного року він проживав з нею. Зазначила, що вона постійно матері допомагає, зокрема возить її до лікаря, допомагає по господарству. Її брат ОСОБА_3 навіть не приїхав на похорон до батька. Зазначила, що вона не одружена та сама виховує сина, працює на ТзОВ « ОСОБА_9 » інструктором, однак в грудні 2019 її мають скоротити. Її син уже повнолітній, однак продовжує навчання. Повідомила, що вона є власницею двох будинків, однак проживає в будинку в АДРЕСА_2 . Вона дійсно обіцяла доглядати своїх батьків та купити брату квартиру, після їх смерті, продавши їх будинок. Зазначила, що її мати платить за комунальні послуги, а до смерті батька він сплачував комунальні послуги. Вказала, що це була ініціатива батьків подарувати їй квартиру, оскільки брат мав чималі боргові зобов`язання, і батьки вирішили відписати будинок саме їй. Вона допомагала батьку до дня його смерті і поховала його. Після його смерті постійно допомагала матері, і не тому, що такою була умова договору, а в силу сімейних обов`язків, оскільки це її мати, і вона добре усвідомлює, що весь тягар лежить на ній, оскільки сестра за кордоном, а на барата немає жодних підстав покладатися. Визнала, що брат дійсно є інвалідом, і свою обіцянку вона в майбутньому виконає і придбає йому житло, але до дня смерті в подарованому будинку проживатиме її мати, і вона їй допомагатиме, незважаючи на цей позов і на стосунки між ними, оскільки добре усвідомлює, що окрім неї матері більше немає кому допомогти. Просить в задоволенні позову відмовити і врахувати, що її батько ніколи до дня смерті не мав жодних зауважень до вказаного договору, а сідчення матері про те, що вона не знала, який договір укладає є неправдивими і виникли лише через характер матері і бажання проживати в хороших умовах, які вона в силу свого матеріального становища виконати не може на даний час.

В судовому засіданні третя особа, приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Палінська О.В. будучи допитаною судом в якості свідка на підставі ст. 92 ЦПК України повідомила, що в 2009 році до неї звернулись позивач, її чоловік та відповідач, щоб оформити договір дарування будинку. Сторони розуміли, що укладають договір дарування будинку та мали намір такий укласти. Зазначила, що сторони разом з документами принесли витяг з реєстру права власності, в якому вказувалось, що такий видається з метою укладення договору дарування. Окрім цього позивач з чоловіком повідомили їй, що у них є ще діти, однак вони мають намір укласти договір саме з відповідачем. Через деякий час позивач знову до неї приходила та повідомила, що посварилась з донькою та хоче розірвати договір, тому хотіла отримати дублікат договору, однак оскільки така послуга є платною, позивач пішла не отримавши дублікат. Через кілька років вона знову до неї зверталась з проханням надати дублікат договору. Звернула увагу, що позивач та її чоловік не хотіли укладати договічного утримання, оскільки вони повідомили, що донька і так за ними доглядає. Вона їм роз`яснювала, що після укладення договору вони перестають бути власниками будинку. Зазначила, що з відповідачем вона не була знайома, а дзвонила до неї уже після того як приходила позивач.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначив, що з позивачем вони є сусідами, позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , однак хто є власником будинку йому не відомо. Відповідача в даному будинку він не бачив близько шести місяців, син відповідача навідується до бабусі. Зазначив, що він неодноразово приносив позивачу хліб, оскільки остання постійно його про це просить та часто скаржиться, що онуки та діти до неї не приходять.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначив, що відповідач по справі є його знайомою, він часто купує їй хліб та допомагає по господарству. Позивач йому повідомила, що будинок вона переписала на доньку, натомість остання мала її утримувати, а братові купити квартиру. Зазначив, що позивач часто хворіє, а відповідач її не навідує.

Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, допитавши свідків, третю особу приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Палінську О.В. та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, а також враховуючи тривалий розгляд справи, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та показань свідків, які були допитані в судовому засіданні. На підставі наведеного, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

В судовому засіданні на підставі досліджених письмових доказів встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_1 , такий видано 24.12.2014 Стрийським МВУМВС України у Львівській області на ім`я « ОСОБА_1 » /а.с. 7-8/.

Відповідно до копії договору дарування домоволодіння від 04.06.2009, такий укладено між ОСОБА_1 , Алексевічюс ОСОБА_12 с.Альфонса /дарувальники/ та ОСОБА_13 /обдарована/. За цим договором дарувальники передають майно у власність обдарованої безоплатно. Обдарована прийняла дарунок від дарувальників, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінською О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 739 /а.с.10/.

Відповідно до копії листа начальника бюро Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації Пертівського М.М. за вих. № 1261 від 05.07.2018, ОСОБА_1 надано копію договору дарування домоволодіння з матеріалів інвентаризаційної справи на будинок по АДРЕСА_1 /а.с. 11/.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 22.10.2014 виконавчим комітетом Станківської сільської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_14 ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер /а.с. 12/.

Відповідно до копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 та ОСОБА_3 /а.с.14-16/.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Станківською сільською радою 25.06.2003, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки ОСОБА_1 та ОСОБА_16 /а.с.40/.

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації 16.07.2003 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки ОСОБА_1 та ОСОБА_16 /а.с.41/.

Відповідно до копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 03.06.2009 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної приватної власності у розмірі Ѕ частки ОСОБА_1 та ОСОБА_16 на підставі свідоцтва про власність, серії НОМЕР_3 069083 від 25.06.2003, виданого Станківською сільською радою Львівської області /а.с. 42/.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до постанови Верховного суду по справі № 335/4192/16-ц від 20.03.2019 обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

В судовому засіданні встановлено, що оспорюваний позивачем договір дарування укладений 04 червня 2009 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 як дарувальниками належної кожному з них 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 та їхньою донькою ОСОБА_13 .

Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що під час його укладення були присутні обидва дарувальники: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яким нотаріус роз`яснила зміст та правові наслідки правочину, що укладається, вони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину.

Зокрема у пункті 10 договору дарування від 04 червня 2009 року зазначено, що сторони договору, однаково розуміючи значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що їхні волевиявлення, викладені в цьому договорі є вільними та відповідають їхній внутрішній волі. Він не носить фіктивного характеру та не є удаваним і не вчинений під впливом тяжкої обставини, помилки, обману чи насильсьва.

На виконання статті 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Судом встановлено, що спірний договір містить всі істотні умови, що характерні для договорів дарування. Таким чином, під час укладення спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у т.ч. щодо форми та змісту, відповідного типу правочину.

Окрім цього в судовому засіданні з пояснень нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Палінської О.В. встановлено, що сторони розуміли, що укладають договір дарування будинку АДРЕСА_1 та мали намір такий укластиі наполягали на укладенні саме такого різновиду договору. Позивач з чоловіком повідомили їй, що у них є ще діти, однак вони мають намір укласти договір саме з відповідачем. Також нотаріус роз`яснила відповідачу та її чоловіку, що після укладення договору вони перестають бути власниками домоволодіння. Після чого сторони підписали договір дарування.

Суд не бере до уваги пояснення позивача про те, що вона в день укладення договору дарування погано себе почувала, оскільки такі не підтверджуються жодними належними та допусимими доказами. Надані позивачем в судовому засіданні виписка № 8071 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 4061, витяг з протоколу ЛКК № 255 від 13.08.2019, виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 3672 не беруться до уваги судом, оскільки як вбачається з таких ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у 2018 році та 2019 році, а предметом спору є правовідносини, які існували на час укладення спірного договору, тобто станом на 2009 рік. До матеріалів справи позивачем не долучено жодного доказу, який би підтверджував той факт, що позивач на час укладення договору мала погане самопочуття, хворіла і потребувала сторонньої допомоги, а тому помилялася в природі правочину, який укладала.

Судом встановлено, що на момент укладення договору дарування позивач не мала хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для її утримання. Протилежного позивачем не доведено.

Суд не бере до уваги такі доводи позивача про те, що вона через стан здоров`я помилилась в дійсній природі спірного правочину та укладаючи договір думала, що укладає договір довічного утримання, оскільки такі доводи спростовуються поясненнями в судовому засіданні наданими відповідачем та третьою особою нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Палінськю О.В., з яких вбачається, що позивач та її чоловік добре розуміли та знали, що укладать саме договір дарування, і такий бажали укласти через боргові зобов`язання сина позивача від першого шлюбу.

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач дійсно обіцяла доглядати своїх батьків та купити брату квартиру, після їх смерті, продавши будинок. Однак дана домовленість між сторонами не мала жодного відношення до укладення договору дарування, оскільки як встановлено судом нотаріус роз`яснила позивачу та її чоловіку, що після укладення даного договору власником будинку АДРЕСА_1 буде відповідач та те, що позивач з чоловіком безоплатно передають у власність відповідачу належне їм домоволодіння на що вони погодились. Позивач та її чоловік не хотіли укладати договір довічного утримання, оскільки вони повідомили, що донька і так за ними доглядає та доглядатиме.

Суд не бере до уваги пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки такі не підтверджують обставини на які покликається позивач, зокрема щодо істотної помилки при укладенні договору дарування та її поганого самопочуття на день укладення договору. Показання вказаних свідків зводяться до єдиного, на день розгляду справи в суді позивач потребує сторонньої допомоги, і вони таку надають при потребі. Показання свідків не є належними та допустимими доказами на підтвердження обставин безпорадного стану ОСОБА_1 та необхідністю надання їй сторонньої допомоги на день укладення договору, як і на підтвердження неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, якими обґрунтовуються позовні вимоги про визнання договору недійсним з підстав його укладення під впливом помилки.

Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу і на той факт, що на день укладення договору позивач володіла правом власності лише на Ѕ будинковолодіння АДРЕСА_1 , іншою половиною володів її померлий чоловік ОСОБА_6 , який за життя договір дарування не оспорював. Натомість позивачем пред`явлено позовну вимогу про визнання недійсним договору дарування в цілому, та вказано, що вони з чоловіком вважали, що укладають договір довічного утримання, хоча жодними належними і допусимими доказами це не підтверджено. Оскільки ОСОБА_6 за життя не оспорював договір дарування, тому відсутні підстави вважати, що при вчиненні оспорюваного договору дарування цього правочину, він діяв під впливом помилки. Наведене повністю стверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові Верховного Суду у справі №389/1809/16-ц від 26.09.2019.

У постанові Верховного суду по справі № 750/1606/17 від 25.02.2019 зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372 цс 16.

Що стосується того факту, що позивач у спірному будинку залишилася проживати і сплачує комунальні послуги, то сам по собі цей факт не визнається виключною підставою для визнання договору дарування недійсним і не свідчить про те, що позивач не розуміла значення укладеного нею правочину, а свідчить лише про те, що сторони є близькими людьми, і донька, як і обціцяла, допомагала своїм батькам після укладення договору в силу сімейних відносин, доглядала спочатку за обома батьками, після смерті батька поховала його, а потім продовжила доглядати за матір`ю, і на протязі багатьох років мати не оспорювала вказаного договору, оскільки між ними були теплі стосунки, а після того, як мати почала вимагати матеріального добробуту для себе, який донька не могла забезпечити в силу свого скрутного матеріального становища, остання звернулася з позовом до суду. Існування неприязних стосунків з обдарованою на теперішній час не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочину у 2009 році.

Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду у справі № 490/8021/17 від 27.11.2019.

Крім того, посилаючись на те, що помилялась щодо правової природи договору та мала на меті укладення договору довічного утримання, позивач не довела, що у неї були домовленості з обдарованою щодо подальшого її догляду, надання матеріальної допомоги, сплати комунальних послуг, купівлі ліків, зокрема з урахуванням того, що на час укладення договору дарування обдарована була безробітною, тільки повернулася з Італії, не мала де проживати та не мала можливості надавати матеріальну допомогу. Тобто оспорюваний договір жодним чином не встановлював обов`язок обдаровуваної вчинити на користь дарувальників будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

В даному випадку суд також враховує, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, встановлено СК України та не залежить від наявності чи відсутності між ними договірних відносин. І зміна майнового стану та необхідність матеріального утримання пов`язується з отриманням допомоги у аліментних правовідносинах, а не є підставою для визнання недійсним договору дарування.

Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що позивач не перебувала на утриманні відповідача як до, так і після укладення оспорюваного правочину, оскільки вона отримує пенсію.

Слід вказати, що Верховний Суд у постанові по справі № 750/1606/17 від 25.02.2019 наголосив, що лише у разі встановлення усіх обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими, натомість в судовому засіданні встановлено лише частково такі обставини, а саме: відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, однак не встановлено належними та допусимими доказами, що вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі дозволили позивачу неправильно сприймати нею фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, як і не встановлено в судовому засіданні, що спірне помешкання є єдиним житлом у позивача.

Окрім того, уклавши оспорюваний правочин 04 червня 2009 року, позивач звернулася до суду лише у 2019 році (фактично через 10 років). Той факт, що вона двічі зверталася до нотаріуса і бажала отримати копію укладеного договору, не свідчить про бажання його оскаржити і не спростовує висновки суду про те, що на момент укладення договору остання помилялася в природі правочину, який укладає.

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, приходить до висновку, що під час укладення спірного договору дарування у позивача було вільне волевиявлення не безоплатну передачу майна у власність відповідачу. Таким чином, суд не вважає, що позивачем допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому договір не підлягає визнанню недійсним.

Таким чином укладений правочин відповідав на момент його укладення волі позивача та її чоловіка, а тому відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Окрім цього, суд звертає увагу, що позивачем в судовому засіданні не доведено та не підтверджено належними медичними документами, що під час укладення договору, вона за станом здоров`я не розумла значення своїх дій.

Відповідно до частин третьої, четвертої та п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Слід вказати, що відповідачем заява про застосування строків позовної давності до винесення рішення не подавалася, а відтак судом питання про те, чи дійсно позивач з поважних причин пропустила строк на звернення до суду, судом під час винесення рішення не досліджувалося.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факт укладення правочину під впливом помилки, неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, а волевиявлення позивача було направлене на укладення договору дарування, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Суд приходить до висновку, що у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у задоволенні вимоги позивача щодо стягнення витрат пов`язаних з наданням правової допомоги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 89, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу Палінська Ольга Володимирівна про визнання недійсним договору дарування будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення

виготовлено 23 грудня 2019 року.

Суддя В. Л. Бучківська