Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/2058/19
провадження № 2/650/632/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого Сікора О.О.,

із секретарем Коваленко Ю.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах якого звернувся представник ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Новокам`янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: колективне сільськогосподарське підприємство "Новокам`янський" про визнання права власності,

встановив:

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за ОСОБА_2 право власності на ангар літ. А., площею 734 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 749,1 кв.м.

Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2014 року на підставі Акта приймання передачі цілісного майнового комплексу та відомості на видачу готівки згідно структури майнового паю по СВК «Новокам`янський» (будівлі) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 передали у власність ОСОБА_2 будівлю ангару на бригаді № 1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 24140 грн, які були передані вказаними особами позивачу під час підписання вказаного акту.

Кожна із зазначених осіб набула право на частку у вказаному нерухомому майні на підставі свідоцтв про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнових сертифікатів) від 04 березня 2000 року.

Вказані особи маючи право на майнові паї у зазначеному цілісному майновому комплексі мали цивільне право розпоряджатись ними, а отже здійснити їх відчуження.

Однак їх купівля-продаж відбулась у вищезазначений спосіб, а не шляхом укладення класичного договору купівлі-продажу, з огляду на те, що з метою врегулювання порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств приймалися чисельні нормативно-правові акти, які неоднозначно регулювали питання державної реєстрації права власності на них, окремі їх положення змінювались та врешті решт скасовувались.

Таким чином, на час здійснення вказаного правочину, що мало місце 17 червня 2014 року оформлення і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, яке виділялося в натурі власникам майнових паїв членів розформованих КСП не могла бути зареєстрована державними реєстраторами.

З урахуванням зазначених обставин та реалізуючи невід`ємне право розпоряджатися своєю власністю співвласники вказаного нерухомого майна здійснили його відчуження, у зв`язку з чим позивач набув право власності на нього. При цьому, будь-яких перешкод у здійсненні цього правочину не було, оскільки майно не було обтяжене заборонами, на нього не мали права вимоги треті особи та воно не було і не є наразі предметом спору.

Відповідно до зазначених положень закону, зокрема частини першої статті 317 ЦК України, позивач таким чином став власником, якому належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, з урахуванням форми правочину він позбавлений права розпоряджатися набутим майном, оскільки його не було оформлено в силу зазначених причин.

Позивач звертаючись із даним позовом переслідує наміри захистити своє право власності з метою набуття усього об`єму прав власника.

На судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

На судове засідання відповідачі: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутністю, не заперечували проти задоволення позовних вимог та оформлення права власності на позивача.

На судове засідання інші відповідачі не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке.

17 червня 2014 року на підставі Акта приймання передачі цілісного майнового комплексу та відомості на видачу готівки згідно структури майнового паю по СВК «Новокам`янський» (будівлі) ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 передали у власність ОСОБА_2 будівлю ангару на бригаді № 1, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі також нерухоме майно, цілісний майновий комплекс), вартістю 24140 грн, які були передані вказаними особами позивачу під час підписання вказаного акту.

Відповідно до рішення Новокам`янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 28 березня 2019 року № 299 «Про присвоєння поштової адреси будівлі ангару по АДРЕСА_1 вирішено присвоїти будівлі ангару адресу: АДРЕСА_1 .

Кожна із зазначених осіб набула право на частку у вказаному нерухомому майні на підставі свідоцтв про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнових сертифікатів) від 04 березня 2000 року, які у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року за № 177 «Про врегулювання питань забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» визначали, що майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства.

Так, ОСОБА_4 мала право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV № 009203 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_11 мав право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009719 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_14 мав право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009896 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_6 мала право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV № 009856 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_3 мала право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009436 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_14 мав право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009706 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_13 мав право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009202 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_15 мав право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009196 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_12 мала право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV № 009200 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_10 мав право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009686 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_9 мала право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV № 009663 від 04 березня 2000 року, ОСОБА_7 мав право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 011365 від 04 березня 2000 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 вересня 2013 року, ОСОБА_5 мав право на пай на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009862 від 04 березня 2000 року та свідоцтва про право на спадщину за законом.

Із вказаних осіб ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом № 12 зробленим 26 грудня 2017 року Виконавчим комітетом Новокам`янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом № 10 зробленим 03 липня 2015 року Виконавчим комітетом Новокам`янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується актовим записом № 09 зробленим 19 квітня 2019 року Виконавчим комітетом Новокам`янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області.

Позивачу також належав пай у вказаному майні на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнового сертифікату) серії ХО-ІV 009435 від 04 березня 2000 року.

Вказаною постановою також врегульовано, що саме таке Свідоцтво (майновий сертифікат) з відміткою про виділення майна в натурі (однак в сукупності із актом приймання-передачі майна) може бути підставою для оформлення прав власності на зазначене (виділене) майно в установленому порядку.

Отже, вказані особи маючи право на майнові паї у зазначеному цілісному майновому комплексі мали цивільне право розпоряджатись ними, а отже здійснити їх відчуження.

Однак їх купівля-продаж відбулась у вищезазначений спосіб, а не шляхом укладення класичного договору купівлі-продажу, з огляду на те, що з метою врегулювання порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств приймалися чисельні нормативно-правові акти, які неоднозначно регулювали питання державної реєстрації права власності на них, окремі їх положення змінювались та врешті решт скасовувались.

Таким чином, на час здійснення вказаного правочину, що мало місце 17 червня 2014 року, Наказ Мінагрополітики України від 14.03.2001 року за № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», який хоч якось врегульовував питання державної реєстрації права власності на виділений пай було скасовано 11 квітня 2013 року, а отже у державні реєстратори із цього часу були позбавлені можливості здійснювати оформлення і реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна, яке виділялося в натурі власникам майнових паїв членів розформованих КСП.

Неможливість відповідної державної реєстрації, а отже її відсутність не дозволяли вказаним особам реалізувати їх невід`ємне право на розпорядження належним їм майном у нотаріальному порядку, адже нотаріус не міг посвідчити відповідний правочин за відсутності у відчужувачів правовстановлюючих документів на їх власність підданих державній реєстрації.

Однак таке право на розпорядження є невід`ємним та гарантується насамперед Конституцією України, у частині першої статті 41 якої вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, що кореспондується із частиною першою статті 317 ЦК України.

Так само, у відповідності до статей 368, 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, якими є вказані особи, мають право розпоряджатися таким майном, за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Отже, з урахуванням зазначених обставин та реалізуючи невід`ємне право розпоряджатися своєю власністю співвласники вказаного нерухомого майна здійснили його відчуження, у зв`язку з чим позивач набув право власності на нього. При цьому, будь-яких перешкод у здійсненні цього правочину не було, оскільки майно не було обтяжене заборонами, на нього не мали права вимоги треті особи та воно не було і не є наразі предметом спору.

Відповідно до зазначених положень закону, зокрема частини першої статті 317 ЦК України, позивач таким чином став власником, якому як зазначено вище належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, з урахуванням форми правочину він позбавлений права розпоряджатися набутим майном, оскільки його не було оформлено в силу зазначених причин.

Позивач звертаючись із даним позовом переслідує наміри захистити своє право власності з метою набуття усього об`єму прав власника.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 ЦК України однією з засад цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільне законодавство не може перебачити способи захисту порушених, невизнаний або оспорюваних прав особи на всі випадки, з причини постійної мінливості цивільних правовідносин та їх непередбачуваності, а отже законодавець забезпечив можливість застосування за потреби аналогії закону, у чому в даній справі є необхідність.

Суд вважає, що з метою захисту права позивача слід застосувати за аналогією положення статті 392 ЦК України, яка передбачає можливість захисту права власності особи, яка є власником у випадку, якщо з тих чи інших причин її право власності особи ставиться під сумнів.

У даній справі немає особи, яка не визнає або оспорює право власності позивача, однак перед компетентними органами позивач не може підтвердити своє право власності у відповідності до вимог закону та не може розпоряджатися своєю власністю за потреби.

Суд встановив, що сторонами виконані усі вимоги необхідні для того щоб стверджувати про відчуження нерухомого майна та його набуття у власність. Так, сторони обумовили та передали конкретну суму в розмірі 22991 грн, конкретно визначили майно, що було предметом відчуження, його було реально передано у володіння позивача, про що свідчить факт користування ним позивачем по теперішній час та відсутність відповідних претензій з боку продавців або третіх осіб.

Згідно з технічним паспортом від 21 грудня 2015 року ангар літ. А., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має площу 734,5 кв.м та знаходиться на земельній ділянці площею 749,1 кв.м.

Слід звернути увагу, що при з`ясуванні природи правовідносин між сторонами вивченню підлягають саме письмові змісти текстів документів, якими сторони врегулювали свої правовідносини, значення яких при цьому не може бути спотворено їх назвою.

Відповідно до статті 657 ЦК України визначена письмова форма договору купівлі-продажу єдиного майнового комплексу, який підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Наведені норми закону та положення параграфу 1 Глави 54 Підрозділу 1 Розділу ІІІ ЦК України свідчать про те, що істотними умовами договору купівлі-продажу нерухомого майна є найменування та адреса об`єкта відчуження та його вартість. Усі інші умови даного виду правочину є факультативними, а отже їх не обумовлення в договорі не може свідчити про його не укладення.

Таким критеріям відповідають складені сторонами документи у виді відомості та Акту приймання передачі цілісного майнового комплексу, які містять найменування об`єкта нерухомості, його адресу, ціну, а також вказівку покупця про отримання об`єкта нерухомості у власність, підписи сторін. Тобто між сторонами укладена письмова угода щодо купівлі-продажу нерухомого майна, яка підлягає нотаріальному посвідченню, однак здійснення чого є неможливим із вказаних підстав.

В даному випадку захищається право приватної власності особи, що гарантоване статтею 386 ЦК Кураїни, статтею 41 Конституції України, статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, зважаючи на вчинення учасниками правовідносин усіх дій необхідних для відчуження та придбання майна у власність та відсутність перешкод для цього, суд констатує наявність усіх обставин, що свідчать про наявність у позивача права власності, що є підставою для захисту його права власності, а отже забезпечення визначеності для нього у його правовому статусі.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було порушене неправомірними діями або бездіяльністю відповідачів, вирішення вимоги позову не віднесено до компетенції відповідачів та учать останніх обумовлена особливістю порядку вирішення спорів подібної категорії.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 12, 13, 141, 209, 259, 263 265 ЦПК України, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

вирішив:

Позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 и (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_7 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_8 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_9 (місце проживання: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Нова АДРЕСА_2 ), ОСОБА_10 (місце проживання: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Нова АДРЕСА_2 ), ОСОБА_11 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_12 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) Новокам`янської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області (місце знаходження: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Нова Кам`янка, вул. Херсонська, 1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: колективне сільськогосподарське підприємство "Новокам`янський" (місце знаходження: Херсонська область, Великоолександрівський район, с. Нова Кам`янка, вул. Зелена, 1) про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ангар літ. А., площею 734 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 749,1 кв.м.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.О. Сікора