Дата документу 13.08.2019 Справа № 320/5902/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 320/5902/17 Головуючий у 1 інстанції Купавська Н.М.
Провадження №22ц/807/2087/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, зазначала, що вони перебували з відповідачем у шлюбі з 15 грудня 1990 року. Від шлюбу вони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Починаючи з кінця серпня 2017 року сторони припинили спільне проживання як одна сім`я, відповідач знайшов собі іншу жінку, до якої переїхав проживати. До цього часу сторони мали спільний бюджет.

За період спільного проживання в шлюбі сторонами було придбане наступне майно:

об`єкт нежитлової нерухомості - комплекс, що складається з будівлі А-3 (ІІ-ІІІ поверхи незавершене будівництво) площею 331, 9 кв. м., навісу Г, бесідки Д-1, огорожі № 1, фонтану II, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого становить 300000 грн.;

нежитлове приміщення загальною площею 276, 3 кв. м., основною площею 168, 7 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , вартість якого становить 327901 грн.;

трикімнатну житлову квартиру житловою площею 36, 2 кв. м., загальною площею 63, 1 кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 вартість якої становить 55291 грн.;

автомобіль марки Mitsubishi Outlander НОМЕР_1 вартістю 310049 грн.

Право власності на все вищевказане майно зареєстроване за відповідачем.

Просила визнати за нею власності на 1/2 частину нажитого у період шлюбу переліченого нерухомого майна. Щодо поділу автомобіля зазначала, що не має водійських прав, та автомобілем користується відповідач, а отже просила суд виділити даний автомобіль у власність ОСОБА_1 , стягнувши з нього на її користь Ѕ частину вартості даного автомобіля, що складає 155024,50 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину:

об`єкту нежитлової нерухомості - комплексу, що складається з будівлі А-3 (ІІ-ІІІ поверхи незавершені будівництвом), площею 331,9 кв.м, навісу Г, бесідки Д-1, огорожі №1, фонтану ІІ, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

нежитлового приміщення, загальною площею 276,3 кв.м, основною площею 168,7 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Іншу Ѕ частину переліченого майна залишено у власності ОСОБА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилалась на порушення норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, просив скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2019 року, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що спірне нерухоме майно (нежитлові приміщення), використовуються ним для його підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, та з огляду на те, що єдиним підтвердженим джерелом придбання/побудови такого нерухомого майна є доходи ОСОБА_1 , то суд першої інстанції повинен був застосувати ст. 52 ЦК України, ст.ст.60, 65 Сімейного Кодексу та відмовити у позові в частині поділу житлового майна. Вважає, що відповідачем було належним чином доведено, факт, що майно, яке було придбане/побудоване придбавалося ним особисто, за його особисті доходи. Щодо отримання відповідачем двох споживчих кредитів зазначає, що з їх змісту не вбачалося, що гроші отримані за цими договорами спрямовані на придбання нерухомості та/або задоволення інтересів сім`ї, навпаки в цих договорах боржником значиться ОСОБА_1 яки особисто виконав за ними зобов`язання.

27 червня 2019 року від ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, оскільки Мелітопольський міськрайонний суд ухвалив оскаржуване судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права. Суд першої інстанції детально проаналізував доводи сторін і дійшов до обґрунтованого висновку про те, що все спірне майно є спільною сумісною власністю. Так, сторони не заперечували, що ходили в плавання на судні, звідти здобули первісний капітал, на який вони поставили на ринку металевий павільйон, торгували там. З метою вкладання коштів у розвиток бізнесу подружжя отримувало кредити, в яких ОСОБА_2 була поручителем, вона ж надавала згоду на укладення кредитних договорів та на передавання в іпотеку квартири.

13 серпня 2019 року на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення слухання справи на іншу дату у зв`язку із участю його адвоката Цимбалюка М.Г. у допиті особи в якості свідка в рамках кримінального провадження.

Проте, вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до копії довіреності ОСОБА_1 уповноважував на представництво своїх інтересів в судах всіх інстанцій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 103).

Частиною 1 ст.371 ЦПК України передбачені строки розгляду апеляційної скарги,судове засідання апеляційного суду 16.07.2019 року було відкладено також за клопотанням ОСОБА_1 і судова колегія ,з урахуванням приписів ч.1,п.10 ч.2 ст.2 ЦПК України щодо обов"язку суду та учасників процесу керуватися завданням цивільного судочинства, до складу якого входить своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, вважає зазначені причини неявки до суду неповажними і розглядає справу за відсутності особи яка подала апеляційну скаргу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселігіс Проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, що 15 грудня 1990 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено шлюб (т. 1 а.с. 16, зворот, 18, зворот).

Від шлюби вона мають двох дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 19, 20).

Під час перебування у шлюбі сторонами на спільні сумісні кошти було придбане наступне майно:

-об`єкт нежитлової нерухомості - комплекс, що складається з будівлі А-3 (ІІ-ІІІ поверхи незавершене будівництво) площею 331, 9 кв. м., навісу Г, бесідки Д-1, огорожі № 1, фонтану II, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого зазначений відповідач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_3 , видане 24.07.2014 року (т.1 а.с.21);

-трикімнатна житлова квартира житловою площею 36, 2 кв. м., загальною площею 63, 1 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.1997, реєстраційний № 6619, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О. (т.1 а.с.22);

-комплекс, що складається з будівлі А-3 (ІІ-ІІІ поверхи даної будівлі незавершені будівництвом) площею 331,9 кв.м., навісу Г, бесідки Д-1, огорожі № 1, фонтану ІІ, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 07, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № б/н, видане виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області (т.1 а.с.23-24).

-автомобіль Mitsubishi Outlander НОМЕР_1 , куз. НОМЕР_4 . Відповідно довідки № 31/8/2343-668 від 19.08.2017 станом на 19.08.2017 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано з 19.06.2012 автомобіль Mitsubishi Outlander НОМЕР_1 , куз. НОМЕР_4 . Підстава реєстрації права власності довідка-рахунок ДПІ № 527588 від 19.06.2012 (т.1 а.с.53).

Посилаючись на те, що вказане майно було придбано сторонами під час перебування ними у шлюбі, а, відтак, є спільним майном подружжя, ОСОБА_2 просила суд здійснити його розподіл.

Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (частина перша статті 66 СК України).

Вирішуючи даний спір, судом встановлено відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Так, задовольняючи позов щодо нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з встановленої у сімейному законодавстві презумпції спільності майна подружжя, з урахуванням рівності частин подружжя. ОСОБА_1 вказану презумпцію під час судового розгляду спростовано не було, отже позивачу належить право власності Ѕ частини спірного майна. Щодо поділу автомобіля, то з урахуванням неподільності речі, та запереченнями ОСОБА_1 виплатити на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля, суд першої інстанції визнав за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку автомобіля.

З зазначеним висновком суду колегія суддів погоджується, оскільки під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 30 вересня 1997 року має статус фізичної особи-підприємця (т. 1 а.с. 156).

Згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15.

Доводи апеляційної скарги що все спірне майно придбавалося ним особисто за його особисті кошти, отримані ним від підприємницької діяльності не підтверджені належними та допустимими доказами, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 надавала згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_1 двох кредитних договорів - № 500589409 від 21.04.2017 року, та № 2 від 21.062012 року, що на думку колегії свідчить про запозичені кошти використовувались в інтересах сім`ї.

А з урахуванням ст. 61 СК України, дохід, який отримувала родина належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 березня 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 серпня 2019 року.

Головуючий:

'Судді: