КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/677/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9792/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про скасування рішення щодо відмови у виплаті страхового відшкодуванні та стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року,

встановив:

у лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування та стягнути моральну шкоду в розмірі 76 000 грн., посилаючись на те, що 30 жовтня 2017 року з вини ОСОБА_2 , відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «СК «ТАС», трапилась ДТП, внаслідок якої було завдано шкоди здоров`ю позивача.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року провадження у справі було закрито.

Не погоджуючись з ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, посилаючись на законність висновків суду.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 30 жовтня 2017 року на автодорозі Київ-Ковель трапилась ДТП за участі автомобілів марки «Nissan Almera», державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , марки «Opel Vectra», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Volvo 940», державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок вказаної ДТП позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження. Після проходження курсу лікування позивачу стало відомо про те, що відповідальність винного у скоєнні ДТП ОСОБА_2 була застрахована у відповідача ПрАТ «СГ «ТАС», до якого він звернувся за виплатою страхового відшкодування, проте листом від 15 листопада 2018 року йому було відмовлено.

При зверненні до суду з відзивом на позовну заяву представник відповідача надав до суду докази про те, що його рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, викладене в листі від 15 листопада 2018 року, було анульоване, про що повідомлено позивача, у зв`язку з чим просив суд у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року провадження у справі було закрито.

Закриваючи провадження, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору в даній справі є визнання незаконним та скасування рішенням ПрАТ «СГ «ТАС» про відмову у виплаті страхового відшкодування, оформлене листом від 15 листопада 2018 року, та враховуючи надані відповідачем дані щодо анулювання цього рішення, зробив висновок про відсутність спору.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскілки він зроблений із порушенням норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання незаконним рішення відповідача про відмову у виплаті йому страхового відшкодування, а також про стягнення моральної шкоди, завданої йому внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

При зверненні до суду з позовом позивачем було надано до суду копію листа ПрАТ «СГ «ТАС», у якому було викладено рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Так, положеннями ст. 36.7. вказаного Закону визначено, що рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Керуючись вказаною нормою, позивач звернувся до суду із вказаним позовом, вважаючи себе особою, яка має право на отримання страхового відшкодування шкоди, завданої його здоров`ю.

Разом з тим, зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції в ухвалі про закриття провадження у справі було зроблено висновок про те, що право на страхове відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля, має ОСОБА_4 , як власник транспортного засобу, яким керував позивач на момент ДТП, не врахувавши те, що він звернувся до суду за захистом своїх прав, порушених внаслідок завдання шкоди його здоров`ю, а не майну.

Судом першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження у справі не було враховано те, що направлення відповідачем позивачу листа з повідомленням про анулювання рішення про відмову у здійсненні виплати не свідчить про визнання відповідачем права на отримання ОСОБА_1 страхового відшкодування, про захист якого останній просив при зверненні до суду з позовом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який спір.

Проте, поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

При цьому, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №456/847/18.

В даному випадку, судом першої інстанції не було з`ясовано з яких підстав відповідачем було анульовано свою відмову у виплаті ОСОБА_1 страхового відшкодування та якими нормами чинного законодавства таке анулювання передбачене, що призвело до передчасного висновку про відсутність предмету спору. Позивач звернувся до суду з вимогами про встановлення судом незаконності відмови йому у виплаті страхового відшкодування з підстав, передбачених ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», однак правової оцінки оскаржуваним діям відповідача судом надано не було. Також суд не звернув уваги і на те, що позивач просив стягнути на його користь моральну шкоду, завдану незаконною, на його думку, відмовою відповідача.

У справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення прав особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Положеннями ст. 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

В даному випадку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриттяпровадження, що призвело до неправильного вирішення питання та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі та доступу до суду.

За таких обставин, апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а ухвала - скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді