Дата документу 18.12.2019 Справа № 337/2390/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/2390/19 Головуючий у 1 інстанції Бредун Д.С.
Провадження № 22-ц/807/3422/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року про відмову в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначив, що в разі задоволення судом його позову відповідач ОСОБА_2 отримає в особисту приватну власність автомобіль, отже й можливість безперешкодно розпорядитися ним, що, в свою чергу, може унеможливити виконання рішення в частині компенсації йому, позивачу, вартості його частки у праві спільної сумісної власності.

Просив суд постановити ухвалу про забезпечення поданого ним позову до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя шляхом накладення арешту на легковий автомобіль Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_1 , з номером кузова НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що заявник належним чином не обґрунтував необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, в тому числі тих фактів, що ОСОБА_2 має намір чи здійснює дії по відчуженню майна чи будь-які інші дії, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Припущення заявника про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення є необґрунтованим.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у разі задоволення позовних вимог з ОСОБА_2 на його користь будуть стягнуті грошові кошти у розмірі 63 040 грн., як грошова компенсація вартості його частки у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що в травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, в якому проси стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 63 040 грн., як грошову компенсацію вартості його частки у праві спільної сумісної власності на легковий автомобіль Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_1 , з номером кузова НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 . Після виплати ОСОБА_2 йому грошової компенсації вартості його частки у праві спільної сумісної власності на спірний легковий автомобіль у розмірі 63 040 грн., передати цей автомобіль в особисту приватну власність ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали заяви про забезпечення позову та додані до неї документи не містять достатніх даних про те, що виконання можливого рішення суду на користь позивача може бути утруднене або стане неможливим внаслідок дій відповідача.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують обґрунтовані побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 року № 9 роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до незворотних наслідків.

По справі встановлено, що відповідних доказів на підтвердження обґрунтованості припущення щодо неможливості виконання у майбутньому рішення суду внаслідок відчуження спірного майна відповідачем, позивачем суду не надано та не доведено, що виконання рішення у справі за позовом про стягнення грошової компенсації вартості частки позивача у спільному майні подружжя може бути здійснено лише за рахунок спірного майна, про арешт якого він просив суд.

Враховуючи зміст позовних вимог, зокрема, стягнення саме грошової компенсації вартості частки, а не витребування спірного майна в натурі; відсутність підтвердження існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, колегією суддів не встановлено законних підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на легковий автомобіль Renault Sandero, 2012 року випуску, червоного кольору, з реєстраційним номером НОМЕР_1 , з номером кузова НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом невірно встановлено, що згідно доданої до позову копії рішення від 28.10.2013 про розірвання шлюбу подружнє життя було припинено між сторонами за два роки до розірвання шлюбу в суді, тобто ймовірно наприкінці 2011 року.

Проте, колегія суддів вважає вказані доводи необґрунтованим та таким, що спростовуються матеріалами справи.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу встановлено, що сторони не живуть подружнім життям 2 роки, з травня місяця 2013 року мешкають окремо (а.с.5). Рішення суду набрало законної сили. Фактично встановлені обставини справи сторонами не оскаржено.

Обставини встановлені в рішенні Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2013 року не доказуються при розгляді цієї справи у відповідності до приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Вказані доводи апеляційної скарги не впливають на правильність постановленої ухвали суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги заявника висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать по неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Оскаржувану ухвалу постановлено судом з додержанням вимог закону і підстав для її скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: