Справа № 591/5208/18
Провадження № 2/591/559/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2019 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Сидоренко А.П.

з участю секретаря судового засідання - Майбороди А.О.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми в загальному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Шпакова Анатолія Олександровича до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з 02 червня 1979 року по 04 січня 1999 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 . За час шлюбу подружжям було набуто у власність декілька квартир у місті Суми. На підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» шляхом реалізації права на приватизацію у спільну сумісну власність була набута квартира АДРЕСА_6 ». Згідно свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1998 року вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу, відповідачу та їхнім дітям: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Крім цього, 01 серпня 1997 року подружжям на ім`я відповідача, для наступного обміну, була придбана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_3 . А вже 05 серпня 1997 року вказана квартира за договором міни була обміняна на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_4 . Право власності було оформлено на відповідача згідно договору міни від 05 серпня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О.

Після розірвання шлюбу питання про розподіл майна не ставилося, адже сторонами визнавалися права кожного з подружжя на майно, набуте під час шлюбу, що є спільною сумісною власністю. Між сторонами встановився порядок фактичного користування квартирами, згідно якого позивач проживав у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , а відповідач з дітьми фактично проживала у п`ятикімнтаній квартирі АДРЕСА_4 .

Більше того, у 2003 році позивач допомагав відповідачці здійснювати перепланування квартири АДРЕСА_4 , з метою поділу даної п`ятикімнатної квартири на дві окремі квартири під АДРЕСА_5 та АДРЕСА_5 .

Проте, 01 серпня 2018 року позивачу від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (дітей) стало відомо, що відповідачка намагається здійснити продаж квартири АДРЕСА_4 . У розмові з позивачем відповідач зазначила про те, що вона збирається переїжджати на постійне місце проживання у Київ і їй потрібні гроші. На вимогу позивача щодо врахування його інтересів як співвласника квартири, яка була придбана подружжям під час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності, відповідач відповіла відмовою, мотивуючи це тим, що згідно правовстановлюючих документів саме вона є власником даної квартири, чим заперечила і не визнала право позивача на дану квартиру.

Як стало, позивачу відомо з Інформаційної довідки від 09 серпня 2018 року внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_4 ) з 24 грудня 2003 року за відповідачкою зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

При цьому, відповідно до Інформаційної довідки від 27 серпня 2018 року на підставі договору дарування №ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Марченко І.В., р. №1640, право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_6 .

Таким чином, у власності відповідачки залишилася однокімнатна квартира адреса: АДРЕСА_6 », яку вона і намагається продати, не визнаючи та порушуючи права та законні інтереси позивача.

Посилаючись на зазначені обставини, просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на Ѕ частини однокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 вересня 2018 року позовна заява була залишена без руху.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 02 жовтня 2018 року відкрите загальне позовне провадження у зазначеній справі та призначено дату проведення підготовчого судового засідання 17 грудня 2018 року о 09 год. 00 хв.

23 жовтня 2018 року від відповідачки ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що за нею було зареєстровано право власності на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору міни від 05 серпня 1997 року. Розірвавши шлюб у 1999 році, позивач став проживати окремо у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 1998 року належить на праві спільної сумісної власності їй, позивачу ОСОБА_3 та їхнім спільним дітям: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вона та двоє їхніх з позивачем дітей (один з них інвалід з дитинства другої групи), які на час розірвання шлюбу були неповнолітніми, за домовленістю з ОСОБА_3 стали проживати у п`ятикімнатній квартирі АДРЕСА_4 , хоча вона пропонувала ОСОБА_3 залишити для проживання їй з дітьми 3-кімнатну квартиру по АДРЕСА_7 , а ОСОБА_3 став би проживати у 5-ти кімнатній квартирі по АДРЕСА_6 , на що ОСОБА_3 категорично відмовився, тому що на той час в 5-тикімнатній квартирі не було ремонту та умов для проживання. При цьому, кошти на утримання дітей та вказаної квартири позивач не надавав. Вона самостійно утримувала дітей, сплачувала рахунки за житлово-комунальні послуги та робила ремонти.

У позовній заяві ОСОБА_3 не вказує той факт, що після розірвання шлюбу у його власності залишилися легковий автомобіль та ТОВ «Токос», засновником якої вона була та від частки на яку вона у подальшому відмовилася під тиском ОСОБА_3 . Проте, вказане майно позивач продав, коштів за його реалізацію вона не отримала, оскільки за домовленістю між ними фактично визнавалось право власності позивача на легковий автомобіль та частку на приватну фірму, набуті за час їхнього шлюбу, та її право власності на п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Посилання в позовній заяві на те, що квартира АДРЕСА_4 була придбана у; більшій мірі за кошти позивача, є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки на час придбання житла вона мала постійне місце роботи та на рівні з позивачем несла витрати на його придбання.

У 2003 році вона вирішила перепланувати п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_5 , у зв`язку з чим за її особистим зверненням до Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради був розроблений відповідний ескізний проект, згідно з яким зазначена квартира була поділена на два окремих об`єкта нерухомості: квартири під АДРЕСА_8 . При цьому, всі витрати на перепланування житла були здійснені за її особисті кошти. Позивач не надав жодного доказу та підтвердження посилань у позовній заяві про те, що у 2003 році допомагав здійснювати перепланування квартири, а після розірвання шлюбу вони взагалі не спілкуються та ніяких коштів на утримання квартири або на її перепланування від ОСОБА_3 не отримувала. У подальшому, 18 грудня 2003 року їй і були видані свідоцтва про право власності на дві квартири під АДРЕСА_8 .

Згодом, право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 було зареєстровано за дочкою ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 02 липня 2009 року. Таким чином, більше ніж через чотири роки після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 шляхом переобладнання за її замовленням п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_5 , набутої за час шлюбу з позивачем, фактично було створено два нових об`єкта права власності.

З огляду на те, що право приватної власності на спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 виникло у неї 18 грудня 2003 року, тобто після розірвання шлюбу, тому вказане нерухоме майно не може бути об`єктом спільної власності подружжя у розумінні ст. 22 КпШС країни або ст. 60 СК України.

Вважає, що, позивач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_5 нажита сторонами за час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю.

У позовній заяві ОСОБА_3 посилається на нібито її наміри продати спірну однокімнатну квартиру та виїхати на постійне місце проживання до м. Київ, проте, доказів на підтвердження вказаних доводів не надає.

Звертає увагу суду на те, що після розірвання шлюбу у 1999 році і до 04 вересня 2018 року у (дата подання до суду позовної заяви) позивач жодним чином не цікавився п`ятикімнатною квартирою під АДРЕСА_5 , а з позовної заяви вбачається та не спростовується позивачем те, що у 2003 році її колишній чоловік був обізнаний про перепланування п`ятикімнатної квартири, не заперечував щодо створення нових об`єктів нерухомості, більше того, як вказує ОСОБА_3 матеріально допомагав їй здійснювати переобладнання житла, проте, останню обставину вона в черговий раз категорично заперечує, однак, лише зі спливом 19 років звернувся до суду з цим позовом.

За положеннями ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Аналогічні норми містить і ч. 2 ст. 172 СК України.

Посилаючись на вказане, просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності відмовити повністю.

21 жовтня 2018 року від ОСОБА_4 надійшла заява, в якій просить суд застосувати до даних правовідносин позовну давність, посилаючись на те, що позивач з 2003 року був обізнаний про перепланування п`тикімнатної квартири АДРЕСА_9 , яке здійснено у цьому ж році, та реєстрацію у грудні 2003 року за відповідачкою права власності на спірну квартиру (а.с. 70).

17 грудня 2018 року від представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Шпакова А.О. надійшла відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідачка пов`язує початок перебігу строку позовної давності з переплануванням квартири та реєстрацією права власності не переплановані об`єкти нерухомості. Враховуючи, що саме в 2018 році позивач дізнався про намагання відповідача продати майно, що є спільною сумісною власністю без врахування інтересів позивача, то жодного пропуску строку позовної давності позивачем не було здійснено. При цьому, помилковим є твердження відповідача, щодо початку перебігу строку позовної давності з моменту завершення перепланування п`ятикімнатної квартири на дві квартири (двокімнатну і однокімнатну) без зміни власника даного майна.

Більше того, як зазначалось у позовній заяві, позивач надавав допомогу відповідачці у здійсненні перепланування, адже перепланування не суперечило домовленостям між сторонами щодо визнання прав одне одного на майно, що є спільною сумісною власністю та не порушувало порядку фактичного користування спільним майном. Дане перепланування робилось для більш комфортного проживання відповідачки із дітьми.

У відзиві відповідачка вказує на те, що позивач до перепланування квартири не мав жодного відношення, і що, взагалі, після розлучення відповідач з позивачем не спілкувалися. Проте, дане твердження не відповідає дійсності, так як воно спростовується наявністю у позивача ескізного проекту на перепланування об`єкту нерухомості, а також у позивача знаходиться оригінал заяви на підготовку матеріалів для затвердження сесією міської ради перепланування спірної квартири, згідно наданого ескізного проекту від 10 вересня 2003 року із відмітками про вручення. Більше того, сам текст заяви написаний власноручно позивачем. Сам факт наявності наданих доказів у позивача спростовує твердження відповідача про те, що позивач до перепланування квартири не мав жодного відношення, і що взагалі після розлучення відповідач з позивачем не спілкувалися.

Крім того, ОСОБА_6 , яка є спільною донькою позивача і відповідачки до 2006 року проживала разом з батьком за адресою: АДРЕСА_7 .

Таким чином, протягом всього часу після розлучення сторонами вчинялися дії, які свідчили про визнання ними прав іншого на майно, що є їх спільною власністю та визнання порядку фактичного користування вказаним майном. Відтак враховуючи, що саме у 2018 році позивач дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів, то посилання відповідачки про застосування строків позовної давності є необґрунтованим.

У відзиві на позовну заяву відповідач визнає, що п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_4 була придбана сторонами під час шлюбу і є спільною сумісною власністю, хоч і була оформлена на відповідача. У 2003 році в результаті перепланування даної п`ятикімнатної квартири за відповідачем було зареєстроване право власності на двокімнатну та однокімнатну квартири. Враховуючи, що дані дії були узгоджені сторонами і здійснювалися ними разом і однокімнатна та двокімнатна квартири були отримані внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири, що була спільною сумісною власністю, то новостворені об`єкти за своєю природою є також об`єктами спільної сумісної власності, як похідні. При цьому, також необхідно зазначити, що право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості жодним чином не припинялося з підстав передбачених законодавством. Відтак, твердження відповідачки про відсутність доказів того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю спростовується дійсними обставинами справи (а.с. 120-121).

17 грудня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_7 надійшло уточнення до відзиву, в яких зазначає, що внаслідок перепланування такий об`єкт нерухомого майна, як п`ятикімнатна квартира АДРЕСА_4 припинив своє існування, як і спільна сумісна власність сторін на нього. А право власності на нерухоме майно - дві окремі квартири: двокімнатна під АДРЕСА_8 виникло у відповідача вже після розірвання шлюбу та 24.12.2003 р. було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Таким чином, право спільної сумісної власності сторін на п`ятикімнатну квартиру, яка на даний час вже не існує, припинилось. Правочин, щодо набуття відповідачкю права власності на житло - квартиру АДРЕСА_4 , який 24 грудня 2003 р. був зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно, за принципом презумпції його правомірності є дійсним, тому відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину вказаної однокімнатної квартири, оскільки відповідачкою право власності на вказану квартиру було набуто одноособово після розірвання шлюбу та на законних підставах.

За приписами ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації». У зв`язку з цим, позовна заява в межах заявлених позовних вимог, не підлягає задоволенню.

Крім цього, зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, а клопотання про поновлення такого строку з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку до позову не додано. Зазначає, що шлюб між сторонами було розірвано у 1999 р., з цього часу відповідачка з позивачем не проживала та спільне господарство не вела. Після розірвання шлюбу позивач питання про розподіл майна не ставив, також між ними було досягнуто згоди щодо належності п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_4 саме відповідачу, де вона після розлучення проживала з дітьми та якою мала право розпоряджатись на власний розсуд.

У 2003 році відповідач здійснила перепланування квартири АДРЕСА_4 та поділила п`ятикімнатну квартиру на дві окремі квартири під АДРЕСА_5 та АДРЕСА_5 , про що позивач був обізнаний ще 2003 році і про порушення свого права як співвласника нерухомого майна не заявляв. Таким чином, про порушення свого права власності на п`ятикімнатну квартиру позивач дізнався саме у 2003 році при цьому, жодних заперечень з його боку щодо перепланування даної квартири та створення нових об`єктів нерухомого майна на які право власності за законом належали відповідачу одноособово не було.

Зважаючи на викладене, на факт того, що позивач у п`ятикімнатній квартирі разом з відповідачкою після розлучення не проживав та спільне господарство не вів, між ними була досягнута згода щодо належності вказаної квартири саме відповідачці, позивач був обізнаним про перепланування у 2003 році квартири (припинення існування об`єкта спільної сумісної власності та створення нових об`єктів особистої власності) та набуття відповідачкою поза шлюбом права власності на новоутворені дві квартири свідчить про те, що позивачу стало відомо про порушення його прав у 2003 році, та саме з цього часу розпочинається перебіг трирічного строку позовної давності, який закінчився у 2006 році. Позовна заява про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подана до суду у 2018 році поза межами позовної давності і тому слід застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності.

17 грудня 2018 року в підготовчому засіданні оголошено перерву до 05 лютого 2019 року за клопотанням представника позивача про надання часу на ознайомлення з уточненим відзивом на позов.

04 лютого 2019 року від представника позивача - адвоката Шпакова А.О. надійшла відповідь на уточнений відзив, в якій зазначає, що в первісному відзиві на позовну заяву відповідачка заперечувала будь-яку обізнаність та участь позивача в процесі перепланування спільної квартири, вказуючи при цьому, що після розірвання шлюбу вона з позивачем взагалі не спілкувалася, жодним чином позивач не допомагав їй здійснювати перепланування їх п`ятикімнатної квартири.

Проте, вказана позиція не відповідає дійсним обставинам справи, та спростовується наявними доказами.

Після розірвання шлюбу у 1999 році питання про розподіл майна не ставилося, адже сторонами визнавалися права кожного з колишнього подружжя на майно, набуте під час шлюбу, що є спільною сумісною власністю. За домовленістю між сторонами встановився порядок фактичного користування квартирами, згідно якого позивач проживав у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , а відповідач з дітьми фактично проживала у п`яти кімнатній квартирі АДРЕСА_4 .

Враховуючи, що відповідач проживала у п`ятикімнатній квартирі разом із дітьми, які дорослішали, то для більшої зручності проживання матері з дітьми позивачем і відповідачкою спільно було вирішено здійснити переобладнання п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_4 . При цьому, ані твердження відповідачки про те, що перепланування відбувалося взагалі без відома і участі позивача, ані твердження про те, що перепланування здійснювалося відповідачкою за згодою позивача, не відповідають дійсності та спростовуються доказами.

Так, разом із відповіддю на відзив (первісний) позивачем надано копію заяви на ім`я начальника Управління архітектури та міського будівництва від 10 вересня 2003 року, оригінал якої знаходиться у позивача, в якій просилася згода на підготовку матеріалів для затвердження на сесії міської ради перепланування спірної квартири. При цьому, дана заява написана власноручно позивачем та зареєстрована у відповідному управлінні.

Відтак, по-перше, заява була написана та зареєстрована у 2003 році, тобто після сплину чотирьох років після розірвання шлюбу, що свідчить про те, що після розірвання шлюбу між сторонами існувала домовленість щодо порядку фактичного спільного користування майном, набутим за час шлюбу. По-друге, дії позивача свідчать про узгодженість інтересів співвласників у переплануванні спільної квартири без зміни власника даного майна, що не порушувало порядку фактичного користування та володіння спільним майном, який був встановлений між сторонами на підставі домовленостей, досягнутих на момент розірвання шлюбу.

Враховуючи, що дані дії були узгоджені сторонами і здійснювалися ними разом і однокімнатна та двокімнатна квартири були отримані внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири, що була спільною сумісною власністю, то новостворені об`єкти за своєю природою є також об`єктами спільної сумісної власності, як похідні. При цьому також зазначає, що право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості не припинялося. Твердження відповідачки, що право спільної сумісної власності на п`ятикімнатну квартиру було припинено внаслідок перепланування є хибним та спростовується доказами, що є в матеріалах справи.

Враховуючи, що саме у 2018 році позивач дізнався про намагання відповідачки продати майно, що є спільною сумісною власністю без врахування інтересів позивача, то жодного пропуску строку позовної давності позивачем не було здійснено. Помилковим є твердження відповідачки щодо початку перебігу строку позовної давності з моменту завершення перепланування п`ятикімнатної квартири на дві квартири (2-кімнатну та 1-кімнатну) без зміни власника даного майна у 2003 році.

Таким чином, протягом всього часу після розлучення сторонами вчинялися дії, які свідчили про визнання ними прав іншого на майно, що є їх спільною власністю та визнання порядку фактичного користування вказаним майном. Посилаючись на вказане, просить позов задовольнити (а.с. 137-140).

05 лютого 2019 року в підготовчому засіданні оголошено перерву до 25 березня 2019 року для надання доказів по справі.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 18 червня 2019 року о 15 год. 00 хв.

18 червня 2019 року за клопотанням представника відповідача про відкладення, розгляд справи відкладено до 14 серпня 2019 року до 14 год. 00 хв.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з обставин викладених у відзиві на позовну заяву, а також вважав за необхідне застосувати строк позовної давності, який необхідно рахувати з часу розірвання між сторонами шлюбу.

Позивач та відповідачка в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Суд, вислухавши думку учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Під час судового розгляду встановлено, що 02 червня 1979 року сторони уклали шлюб, який було розірвано відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 січня 1999 року (а.с. 44).

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 97, 99).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 16).

З договору міни квартири від 05 серпня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О., вбачається, що ОСОБА_4 здійснила обмін квартири АДРЕСА_10 на квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 07 жовтня 2003 року №642 ОСОБА_4 дозволено перепланування п`ятикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_6 двокімнатну № АДРЕСА_5 (загальна площа - 57,35 кв. м., та житлова площа - 33,50 кв.м) та АДРЕСА_6 (загальна площа - 39, 85 кв.м., та житлова площа - 17,3 кв.м.) (а.с. 96).

02 липня 2009 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 квартиру за адресою: АДРЕСА_6 . Договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В.; зареєстровано в реєстрі за № 1640 (а.с. 74).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, а також постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 1316/3987/12-ц.

Згідно ст.ст. 68, 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Під час судового розгляду встановлено, що придбання квартири АДРЕСА_4 . відбувалася в період перебування подружжя ОСОБА_8 у шлюбі, в період їх спільного проживання, що не заперечується відповідачкою, а тому вказане житлове приміщення належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Доводи відповідачки з приводу того, що внаслідок перепланування спірної квартири їй було видано свідоцтва про право власності на дві квартири під АДРЕСА_12 , не спростовують доводи позивача щодо розповсюдження на ці об`єкти режиму спільного сумісного майна, оскільки ст. 346 ЦК України визначені конкретні випадки припинення права власності, до яких створення окремих об`єктів нерухомого майна внаслідок перепланування не зазначено.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представники звернулися до суду з заявою про застосування строку позовної давності.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

З досліджених під час судового розгляду матеріалів справи вбачається, що позивачу стало відомо з Інформаційної довідки від 09 серпня 2018 року про те, що внаслідок перепланування п`ятикімнатної квартири АДРЕСА_4 ) з 24 грудня 2003 року за відповідачкою зареєстроване право власності на однокімнатну квартиру однокімнатну, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

При цьому, відповідно до Інформаційної довідки від 27 серпня 2018 року на підставі договору дарування №ВМІ/235925 від 02 липня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Марченко І.В., р. №1640, право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_6 .

Оскільки позивач дізнався про те, що відповідачкою здійснено відчуження спільного сумісного майна на користь іншої особи у серпні 2018 року, ознайомившись з інформацією з державного реєстру, звертаючись до суду з 04 вересня 2018 року з позовом з приводу поновлення порушеного права, він не пропустив строк звернення до суду з вказаним позовом. При цьому обставин на спростування посилань позивача з приводу наявності домовленості між сторонами про встановлений порядок користування спільним майном судом не встановлено, що свідчить про те, що до моменту отримання інформації про розпорядження часткою спільного майна подружжя позивач сподівався на дотримання такої домовленості відповідачкою.

З огляду на вказане суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на Ѕ частину житлового приміщення - квартири АДРЕСА_4 та визнання за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 2000 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Шпакова Анатолія Олександровича до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 2000 грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення виготовлене 17 серпня 2019 року.

Суддя А.П.Сидоренко