Справа №333/5053/17
Провадження №2/333/1659/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі:

судді Круглікової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Іщенко А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 .

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи

за позовом: АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50

до відповідача: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 56 230,42, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом в сумі 56 230,42 грн., яка утворилась за договором від 18.08.2008 р. б/н. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказує, що відповідач за вказаним вище договором отримала кредит в сумі 6 200 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісячно в період сплати, Позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, за перевитрати платіжного ліміту, комісією, а також інші витрати згідно умов договору. Однак відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 31.07.2017 року, за останньою утворилась заборгованість у сумі 56 230,42 грн., яка складається з: 5 978,17 грн. - заборгованість по кредиту, 44 236,52 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3 100 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 665,73 грн. - штраф (процентна складова). На підставі викладеного, позивач просить суд позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у позові.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечила повністю з підстав, викладених у заяві про перегляд заочного рішення, просила суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

18.08.2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 підписано Заяву, згідно з якою остання ознайомилась та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були наданні для ознайомлення у письмовому вигляді. Своїм підписом ОСОБА_2 підтвердила факт отримання інформації про умови кредитування в Приватбанку, а також його місцезнаходження. При порушенні Позичальником строків платежів з будь-яких із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, Позичальник зобов`язався сплатити Банку штраф в розмірі 250 грн.+5% від суми позову.

Відповідно до розділу 5 вказаної Заяви, кредитний ліміт складає суму 500 грн. із базовою відсотковою ставкою за кредитом 3% в місяць на залишок заборгованості; погашення заборгованості за кредитом може здійснюватись шляхом внесення коштів на картку клієнтом або шляхом списання коштів з дебетової картки.

Як свідчить зміст наведеної вище Заяви, відповідачу ( ОСОБА_2 ) видано кредитну картку за № НОМЕР_1 .

Позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, в ході розгляду цієї справи зазначав, що на підставі Заяви Позичальника ( ОСОБА_2 ) від 18.08.2008 р. відповідачу було надано наступні кредитні картки із встановлення кредитного ліміту, а саме: від 22.08.2008 р. № НОМЕР_1 на суму 500 грн., від 15.05.2009 р. № НОМЕР_2 на суму 1000 грн., від 25.02.2010 р. № НОМЕР_5 на суму 6 200 грн., від 01.07.2013 № НОМЕР_3 та від 04.08.2014 р. № НОМЕР_4 на суму 5 980 грн.

До Заяви Позичальника від 18.08.2008 р. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» додано до матеріалів справи копію Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, з якими, як вказував позивач, був ознайомлений Позичальник при підписанні зазначеної Заяви.

Так, за розрахунком АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 прийнятих на себе зобов`язань з погашення основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, за останньою обліковується заборгованість в сумі 56 230,42 грн., з якої: 5 978,17 грн. - заборгованість за кредитом; 44 236,52 грн. - заборгованість з відсотків за користування кредитом, 3 100 грн. - пеня та комісія, 250 грн. штраф (фіксована частина) та 2 665,73 грн. - штраф (процентна складова).

Розглянувши вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у цій справі про стягнення наведеної вище заборгованості, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено вище судом, Заява, на яку посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог, та, яка підписана відповідачем 18.08.2008 р. містить визначений номер кредитної картки - НОМЕР_1 , розмір кредитного ліміту - 500 грн. та розмір базової процентної ставки за користування кредитними коштами - 3% в місяць на залишок заборгованості.

Відповідач (Позичальник) в ході розгляду цієї справи не заперечувала про отримання кредитних коштів в сумі 500 грн. на підставі наведеної вище Заяви від 18.08.2018 р. на картку за № НОМЕР_1

Судом відхиляються доводи позивача про те, що підписавши Заяву від 18.08.2008 р. ОСОБА_2 тим самим приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, що, на думку позивача, є договором банківського обслуговування та містить положення про умови кредитування, зміну розміру відсотків за користування кредитними коштами, відповідальність за невиконання прийнятих на себе зобов`язань тощо.

Так, дослідивши додані АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до матеріалів справи Умови та Правила надання банківських послуг (а.с. 8-13) судом встановлено, що останні не містять жодних підтверджень, що саме ці Умови та Правила розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Заяву від 18.08.2008 р., а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів в сумі 500 грн. взагалі містили умови, зокрема й щодо розміру та порядку нарахування заявлених до стягнення процентів за користування кредитними коштами із розрахунку 36% річних, пені та комісії.

Крім того, суд виходить з того, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також, суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 серпня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29 серпня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у Заяві від 18.08.2008 р. домовленості сторін щодо збільшення кредитного ліміту, зміну Тарифів, розміру заявленого до сплати відсотків за користування кредитними коштами з 3 % на 36% на рік на суму залишку заборгованості, умови про сплату пені та комісії, суд дійшов висновку, що надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що містяться в матеріалах даної справи, які не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 18 серпня 2008 року шляхом підписання заяви-анкети.

Наведена вище правова позиція узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, про яку вказує позивач у позові в сумі 6 200 грн., а не 500 грн., встановили розмір процентів - 36% за користування кредитними коштами, а не 3%, а також сплату пені та комісії у заявленому до стягнення розмірі.

Крім того, оскільки Заява позичальника від 18.08.2008 р. містить лише умови про відкриття картки за № НОМЕР_1 , судом також відхиляються, як безпідставні, посилання позивача на кредитні картки від 15.05.2009 р. № НОМЕР_2 на суму 1000 грн., від 25.02.2010 р. № НОМЕР_5 на суму 6 200 грн., від 01.07.2013 № НОМЕР_3 та від 04.08.2014 р. № НОМЕР_4 на суму 5 980 грн., які, як вказує позивач, були видані ОСОБА_2 за підписаною Заявою від 18.08.2008 р.

Враховуючи викладене, судом відмовляється у задоволенні вимог в частині стягнення 5 478,17 грн. основного боргу за кредитом, який заявлено за картками №№ НОМЕР_2 , НОМЕР_5, НОМЕР_3, НОМЕР_4, 44 236,52 грн. заборгованості з відсотків за користування кредитом (із розрахунку 36% річних), 3 100 грн. заборгованості за пенею та комісією у зв`язку з недоведеністю.

При цьому, суд дійшов висновку про доведеність матеріалами справи факту встановлення кредитного ліміту в сумі 500 грн. на картку № НОМЕР_1 на підставі підписаної останньою Заяви від 18.08.2008 р. із відсотковою ставкою - 3% в місяць на залишок заборгованості.

Як свідчить розрахунок заборгованості та наявна в матеріалах цієї справи виписка з основної картки за № НОМЕР_1 (а.с. 125-126), 23.04.2009 р. ОСОБА_2 погасила заборгованість за наданим кредитом по вказаній картці в сумі 417 грн.

Відповідач в ході розгляду цієї справи просила суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Враховуючи викладене, оскільки остання банківська операція з погашення суми боргу за кредитною карткою № НОМЕР_1 відбулась - 23.04.2009 р., що встановлено вище матеріалами справи, а позивач звернувся до суду лише - 29.08.2017 р., тобто поза межами 3-річного строку, передбаченого ст. 257 ЦК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, які заявлені за вказаною вище кредитною карткою у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Щодо заявлених вимог про стягнення 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 2 665,73 грн. штрафу (процентна складова), то суд виходить з того, що підписаною ОСОБА_2 Заявою від 18.08.2008 р. сторони узгодили можливість застосування до спірних правовідносин штрафу у випадку неналежного виконанням Позичальником прийнятих на себе зобов`язань.

Разом з тим, статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

З огляду на зазначене, судом відмовляється у задоволенні вимог про стягнення з відповідача 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 2 665,73 грн. штрафу (процентна складова) у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 20.12.2019 р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Круглікова