ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 серпня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11416/18

Головуючий у першій інстанції - Майборода С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/726/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.,

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

Третя особа - ОСОБА_3

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 22 березня 2019 року

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 суму авансу в розмірі 32400 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 14 серпня 2018 року укладений договір завдатку, за умовами якого ОСОБА_2 отримала 1200 доларів США, що на день підписання договору складало 32400 грн. та в подальшому домовились укласти договір купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 13 га за тією ж адресою за ціною 64800,00 грн. Згідно умов договору основний договір купівлі-продажу повинен був бути укладений до 29 вересня 2018 року.

Як зазначає позивач, після виїзду на місце розташування будинку та земельної ділянки виявилось, що площа земельної ділянки є значно меншою та не приватизованою, будинок знаходиться в незадовільному та занедбаному стані.

Позивач посилається, що оскільки кошти, які отримані відповідачем є авансом і між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу, який сторони мали намір укласти підписуючи договір завдатку, то позивач має право вимагати повернення одержаних грошових коштів в сумі 32400,00 грн. на підставі положень ст..ст. 509, 526, 570, 635, 657 ЦК України.

Позивач зазначає, що з метою врегулювання спору нею було надіслано ОСОБА_2 заяву-вимогу від 28.09.2018 року, в якій просила повернути одержаний ОСОБА_2 14.08.2018 року аванс в сумі 32400 грн., яка була отримана 05.10.2018 року, проте грошові кошти повернуті не були.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 лютого 2019 року ОСОБА_3 залучена до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму авансу в розмірі 32 400 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Кравченко В.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування та порушення норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають тому, що відповідач ОСОБА_2 надає послуги посередництва з приводу підшукування покупцям і продавцям нерухомого майна. В момент складення проекту попереднього договору завдатку грошові кошти ОСОБА_1 відповідачу не передавала, оскільки сторони домовились перенести зустріч через неявку продавця ОСОБА_3 , оскільки завдаток (аванс) повинен був бути переданий покупцем особисто продавцю в присутності посередника ОСОБА_2 , що підтверджується відсутністю в тексті договору посилання на будь-який факт передачі ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 обумовленої суми завдатку і відсутністю відповідної розписки про отримання грошових коштів, а також відсутністю підпису ОСОБА_2 , відсутністю будь-яких записів (суми) в графі договору «Примечание».

Як зазначає апелянт, відсутність факту передачі грошових коштів в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проте суд першої інстанції не відобразив в своєму рішенні показання зазначених свідків, необґрунтовано взявши до уваги показання свідка ОСОБА_6 .

Апелянт наголошує, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не можуть існувати цивільно-правові відносини продавця і покупця, оскільки відповідач не є власником вказаного у попередньому договорі завдатку від 14 серпня 2018 року об`єкта нерухомості, який на праві власності належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Ці обставини, на переконання апелянта, спростовують висновки суду першої інстанції про існування між сторонами зобов`язальних правовідносин, в тому числі і щодо отримання авансованого платежу. Вважає, що посилання позивача на ст. ст.635, 657 ЦК України як на підставу своїх позовних вимог є необґрунтованим.

На думку апелянта, позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані і позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність між сторонами цивільних правовідносин та не доведено отримання відповідачем від позивача будь-яких грошових коштів.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, пославшись у рішенні на положення Глави 83 ЦК України вийшов, за межі позовних вимог, оскільки позивач не посилався в своєму позові на вказані норми матеріального права, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України.

Як стверджує апелянт, заява-вимога про досудове врегулювання спору була направлена позивачем на адресу - АДРЕСА_2 , проте за зазначеною адресою відповідач ОСОБА_2 не зареєстрована та не проживає.

У встановлений судом строк відзиви на апеляційну скаргу учасниками судового розгляду не подавались.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відносини, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є договірними, пов`язані з укладенням в майбутньому договору купівлі - продажу житлового будинку. У цих правовідносинах ОСОБА_2 виступила як продавець нерухомого майна, про що сама зазначала в укладеному договорі завдатку, а отримана ОСОБА_2 сума є авансом. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми авансу в розмірі 32 400 грн.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 14 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір завдатку, у якому ОСОБА_2 визначила себе як продавець, а ОСОБА_1 зазначена як продавець. За умовами цього договору продавець ОСОБА_2 зобов`язалась передати, а покупець ОСОБА_1 прийняти право власності на нерухомість, а саме - частину будинку в АДРЕСА_1 за ціною 64800 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором покупець передає продавцю завдаток у розмірі 1200 доларів США, що станом на день укладення договору складає 32 400 грн. ( а.с.8).

Згідно п.3 Договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі - продажу у строк до 29.09.2018 року.

Зазначений договір був укладений при свідках ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується їх особистим підписами.

Перевіряючи аргументи скарги апеляційним судом встановлено, що у встановлений строк договір купівлі-продажу укладений не був і, як убачається з матеріалів справи, 28 вересня 2018 року ОСОБА_1 направила заяву-вимогу ОСОБА_2 щодо повернення сплачених коштів в розмірі 32400 грн. у зв`язку з перебуванням житлового будинку в незадовільному стані та незначним розміром земельної ділянки. (а.с. 9).

Зазначену заяву-вимогу від 28.09.2018 року було отримано особисто ОСОБА_2 05.10.2018 року, що підтверджується відомостями про отримання із офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» (а.с. 11).

Зазначені обставини ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді відповідачем ОСОБА_2 та її представником - адвокатом Кравченко В.В. не спростовані.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на положення ст.ст. 635, 657 ЦК України та вважає, що оскільки договір купівлі-продажу укладений не був, а тому отримані відповідачем грошові кошти є авансом і підлягають поверненню.

Виходячи з обставин цієї конкретної справи, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до частини першої ст.. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Частиною третьою статті 635 ЦК України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Відтак, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Як встановлено апеляційними судом та підтверджується матеріалами справи, договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між сторонами укладений не був.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передані відповідачу грошові кошти не можуть вважатись завдатком, оскільки внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору (попереднього договору) купівлі-продажу.

Установивши, що договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти у розмірі 32400 грн., які ОСОБА_1 передала відповідачу, були передані саме як аванс за житловий будинок та земельну ділянку, а тому ці кошти підлягають поверненню, який апелянтом не спростований належними і допустимими доказів у суді апеляційної інстанції.

Твердження представника ОСОБА_2 - адвоката Кравченка В.В. про відсутність її підпису в договорі завдатку від 14 серпня 2018 року спростовуються матеріалами справи, а саме наявною в матеріалах справи копією зазначеного договору, оригінал якого був досліджений в судовому засіданні апеляційного суду.

Апеляційним судом з дослідженого в судовому засіданні наданого позивачем ОСОБА_1 оригіналу договору від 14 серпня 2018 року встановлено, що у цьому примірнику договору відсутній дописаний рукописним текстом пункт 2.3., у якому зазначено, що факт передачі грошей покупцем продавцеві по цьому договору підтверджується відповідною борговою розпискою, яка є додатком № 1 до цього договору.

Як встановлено апеляційним судом, зазначений рукописний пункт 2.3. наявний лише у примірнику оригіналу договору відповідача ОСОБА_2 , та є дописаним без узгодження з ОСОБА_1 .

На спростування зазначених обставин відповідачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Відтак, апеляційний суд критично оцінює і відхиляє в якості доказу як сумнівний наявний у дослідженому оригіналі договору завдатку відповідача ОСОБА_2 від 14.08.2018 р. дописаний рукописним текстом пункт 2.3. про необхідність наявності боргової розписки.

З огляду на зазначене, апеляційний суд враховує положення ст. 204 ЦК України, якими закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Як встановлено апеляційним судом, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази щодо визнання договору завдатку від 14серпня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним.

Дослідивши та проаналізувавши зміст вказаного договору завдатку, апеляційний суд приходить до переконання що умовами пункту 2 цього договору визначена вартість нерухомого майна у розмірі 64000 грн. і половину від цієї суми покупець передала продавцеві на виконання зобов`язань за договором.

Враховуючи відсутність належних та допустимих документальних доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та ухвалив законне і обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 38, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: