ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 645/219/18

провадження № 22-ц/818/5174/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа -Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року в складі судді Шарка О.П.,

у с т а н о в и в :

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент реєстрації Харківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вона є основним квартиронаймачем кв. АДРЕСА_1 . В спірній квартирі зареєстрована вона та її син - ОСОБА_3 , який не проживає в указаному житлі з вересня 2015 року, не цікавиться її станом, не сплачує комунальні послуги, забрав з квартири всі свої речі. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати відповідача таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

10 липня 2019 року ОСОБА_3 подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що він проживав у спірному житлі до того, як в 2019 році позивачка змінила замки на вхідних дверях та заборонила йому там з`являтися. В квартирі досі знаходяться його особисті речі а саме: меблі, комп`ютер, одяг, взуття тощо. Зазначає, що він щомісяця надавав позивачці грошові кошти, які вона використовувала для особистих потреб, а не для сплати комунальних послуг. Крім того, з грудня 2014 року по січень 2016 року ОСОБА_1 майже постійно знаходилась на території Російської Федерації, а отже не може стверджувати, що він не проживав в спірному житлі.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не доведено факту непроживання відповідача у спірній квартирі, а незвернення відповідача за медичною допомогою та до правоохоронних органів зі скаргами та заявами не є підтвердженням факту його непроживання у житлі без поважних причин протягом шести місяців. При цьому, суд першої інстанції враховав те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права ОСОБА_3 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

25 вересня 2019 року ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт непроживання без поважних причин відповідача в кв. АДРЕСА_1 протягом шести місяців, підтвердили в суді допитані в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Крім того вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено без врахування прецедентної практики ЄСПЧ.

07 листопада 2019 року ОСОБА_3 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильним, підтверджуються належними доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Третя особа рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем кв. АДРЕСА_1 відповідно до рішення виконавчого комітету Фрунзенської районного ради народних депутатів м. Харкова Харківської обласні № 92/26 від 09 квітня 1994 року.

Із довідки Комінального підприємства «Жилкомсервіс» дільниця № 52 з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 1929 від 23 червня 2017 року вбачається, що в кв. АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та її син - ОСОБА_3 .

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_8 посилається на те, що син з 2015 року не проживає в спірній квартирі без поважних причин, житлом не цікавиться, витрати по сплаті комунальних послуг не несе.

Згідно з довідкою Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська міська поліклініка №3» № 953 від 03 січня 2018 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 в період з 2015 року по теперішній час за медичною допомогою до поліклініки не звертався, листки непрацездатності не видавались.

Відповідно до листа Немишлянського відділу поліції Головного управління національної поліції в Харківській області № 74аз/118-59/01-2017 від 28 грудня 2017 року, ОСОБА_3 , в період з 2015 року по теперішній час зі скаргами чи заявами не звертався.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що факт не проживання відповідача у вказаній квартирі не доведено.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові про визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт непроживання відповідача у спірному житлі протягом шести місяців без поважних причин підтвердили в судовому засіданні допитаними в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не можуть бути прийняті до уваги.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони.

Покази свідків не є безумовною підставою для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом першої інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновки суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 274, 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова