Провадження № 22-ц/801/1694/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 рокуСправа № 127/21597/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Марчук В.С., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевчук К.І.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/21597/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту належності майна до спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2019 року, яке ухвалене суддею Луценко Л.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області об 11 год 12 хв, повний текст складено 05 червня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту належності майна до спільної сумісної власності подружжя та поділ майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що 07 червня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №945. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2017 року (справа №126/2738/17) шлюб між сторонами було розірвано.

Під час шлюбу 24 червня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір №1100 USD банківського вкладу (депозиту) «Вклад з виплатою процентів наприкінці терміну», відповідно до змісту якого відповідач (вкладник) розмістив на рахунок суму у розмірі 10000 доларів США, строком зберігання з 24 червня 2009 року (дата внесення) до 22 вересня 2009 року (дата повернення), що є також строком дії договору, процентна ставка встановлюється в розмірі 10,70% річних. Зазначені кошти сторони по справі отримали в якості подарунка на їх весілля від родичів та друзів сторін, а тому останні є спільною сумісною власністю подружжя.

Просила встановити факт, що банківський вклад в розмірі 10000 доларів США є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею 1/2 частину банківського вкладу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, тому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №945.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2017 року (справа №126/2738/17) шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5).

Під час шлюбу 24 червня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір №1100 USD банківського вкладу (депозиту) «Вклад з виплатою процентів наприкінці терміну», відповідно до змісту якого відповідач (вкладник) розмістив на рахунок суму у розмірі 10000 доларів США, строком зберігання з 24 червня 2009 року (дата внесення) до 22 вересня 2009 року (дата повернення) (а.с.7-8).

Зазначені кошти сторони по справі отримали в якості подарунка на їх весілля, що сторонами не заперечувалось.

Згідно довідки ПАТ «УкрСиббанк» №64-10/200 від 20 листопада 2018 року вбачається, що клієнтом ОСОБА_3 рахунок було закрито клієнтом 22 вересня 2009 року (а.с.45).

Зазначена інформація також підтверджується довідкою ПАТ «УкрСиббанк» вих.№59-1-11/31-22 від 22 лютого 2019 року (а.с.69).

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У разі коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року (справа № 6-486цс16).

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що буде підлягати поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до ЦК України.

Під час судового розгляду було встановлено, що грошові кошти в розмірі 10000 доларів США вносились на депозит банку 24 червня 2009 року, отримувались відсотки (ставка 10,70%).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачем ОСОБА_3 було надано виписку за особовим рахунком НОМЕР_1 з 22 вересня 2009 року по 22 травня 2015 року, згідно якого 22 вересня 2009 року на зазначений рахунок АТ «Укрсиббанк» була внесена ним сума коштів в розмірі 10700 доларів США.

Зокрема з зазначеної виписки вбачається, що договір був пролонгований і за період з 22 вересня 2009 року по 21 травня 2015 року, кошти знімались відповідачем різними сумами, остання операція зі зняття коштів в розмірі 10,99 доларів США, здійснена 21 травня 2015 року.

Отже розпорядження грошовими коштами мало місце в період, коли сторони проживали однією сім`єю.

Позивач не надала належних та допустимих доказів суду, що вона не давала згоду відповідачу на розпорядження грошима в період їх шлюбу.

Таким чином, вказані кошти були використані подружжям під час шлюбних відносин сторін і були використані в інтересах сім`ї, а тому не можуть бути предметом зазначеного спору.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та погоджується з висновком суду першої інстанції, який вірно виходив із того, що фактичне ведення спільного господарства між сторонами припинено з серпня 2016 року, шлюб розірвано 24 листопада 2017 року, а тому кошти, використані ОСОБА_3 до серпня 2016 року, є коштами, які використані в інтересах сім`ї, тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на Ѕ частини банківського вкладу (депозиту) в розмірі 5000 доларів США.

Отже, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підлягає залишенню без змін.

Інші доводи апеляційної скарги безпідставні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.