Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" липня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Астахової О.О.

при секретарі Якименко Т.С.,

за участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

16 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 27 грудня 2006 року на загальну суму 1 157 191,09 грн., з яких: 498 317,85 грн. - сума позики; 658 492,94 грн. - сума процентів за користування позикою, 380,30 грн. - сума 3 % річних.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 27 грудня 2006 року між ним та відповідачем укладено договір позики, на підставі якого відповідач отримав від нього на умовах зворотності, відплатності та строковості 19 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від цієї ж дати, яка була написана ним власноручно. Як зазначено у розписці строк повернення грошових коштів у випадку досягнення кінцевої мети, тобто отримання доходів від підприємницької діяльності у розмірі вищому 19000,00 долларв США.

Оскільки у визначений строк відповідач позику не повернув, тому 08 травня 2018 року позивачем на адресу відповідача було направлено засобами ПАТ «Укрпошта» письмову вимогу щодо сплати протягом тридцяти днів з моменту отримання відповідачем даної вимоги на користь позивача заборгованості за договором позики на загальну суму 1 159 578, грн., з яких 499 510,00 грн. - сума позики; 660 068,29 грн. - сума процентів за користування позикою.

Згідно розміщеної на інтернет-сайті ПАТ «Укрпошта» інформації поштове відправлення № 302, яким було направлено дану вимогу, було отримано відповідачем 07 червня 2018 року.

Оскільки термін виконання вимоги позивача сплив 07 липня 2018 року, при цьому відповідач її не виконав та не сплатив зазначеної суми грошових коштів, тому за захистом порушено права позивач звернувся до суду. На підтвердження розміру заборгованості за договором позики від 27.12.2006 року позивач навів детальні розрахунки сум нарахованих відсотків за користування позикою та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання. Посилаючись на положення ст.ст. 525,526, 625,ч.1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позивач просить про задоволення позовних вимог.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 липня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідачу запропоновано подати відзив на позов з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються (а.с. 25).

16 жовтня 2018 року відповідачем подано відзив на позов разом з письмовими доказами та доказами направлення їх копій на адресу позивача (а.с. 33-40, 41), а також письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 42-43). Згідно відзиву відповідач заперечує проти позову з тих підстав, що позивачем був пропущений встановлений законом трирічний строк звернення з даним позовом. Не заперечуючи самого факту укладення 27 грудня 2006 року між ним та позивачем договору позики, за яким він дійсно отримав від останнього 19 000,00 доларів США, відповідач заперечує проти визначеного позивачем строку повернення зазначеної суми коштів. За твердженням відповідача, кошти ним позичались на невизначений строк для досягнення певної мети - задля отримання доходів від здійснення ним підприємницької діяльності у розмірі, що перевищує суму позики, про що прямо зазначено у розписці. Оскільки позивач прийняв від нього таку розписку та передав гроші, тому вважається, що він (позивач) погодився на зазначені у цій розписці умови повернення коштів. Відповідач зазначає, що восени 2007 року він досяг мети, для якої позичав кошти у позивача, і тому повернув останньому 900 доларів США в рахунок часткового погашення заборгованості за вказаним договором позики. Даний факт підтверджується розпискою позивача від 12 жовтня 2007 року. Повернення іншої частини заборгованості завадила світова економічна криза. На переконання відповідача, з моменту отримання позивачем 900 доларів США для нього розпочався перебіг трирічного строку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення залишку заборгованості, який закінчився 12 жовтня 2010 року.

Натомість позивач звернувся до нього з вимогою (претензією) про повернення зазначених коштів 09 березня 2011 року, тобто вже після спливу строку позовної давності. У зазначеній вимозі позивач вказав, що строк користування коштами сплив та вимагав негайно їх повернути.

На думку відповідача, дана вимога є самостійною окремою підставою для відрахування строку позовної давності, який сплив 09 березня 2014 року.

21 листопада 2018 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив з клопотанням про поновлення строку для її подання (а.с. 49-52), а також письмові докази (а.с. 53-59). У даній відповіді представник позивача зазначив, що розписка відповідача не містила строку повернення коштів, а тому в силу дії частини 1 статті 1049 ЦК України відповідач мав повернути кошти саме протягом строку, встановленому у письмовій вимозі позивача від 08 травня 2018 року, яка була отримана відповідачем 07 червня 2018 року. Отже, термін сплати відповідачем суми позички та нарахованих відсотків сплинув 07 липня 2018 року, а тому позивачем не було пропущено строки звернення до суду з даним позовом, оскільки їх перебіг розпочався з моменту спливу 30-денного терміну після отримання відповідачем письмової вимоги позивача. На переконання представника позивача, з розписки про отримання позивачем від відповідача 900 доларів США не вбачається, що ці кошти були сплачені саме в рахунок погашення заборгованості за розпискою від 27 грудня 2006 року на суму 19 000 доларів США. Також представник позивача посилається на задекларовану відповідачем квартиру вартістю 751 905,00 грн., яку він придбав 09 червня 2008 року, що на думку представника позивача свідчить про наявність у відповідача на той час достатньої суми коштів для погашення заборгованості перед позивачем. Стосовно вимоги позивача від 09 березня 2011 року про зобов`язання відповідача повернути заборгованість, представник позивача вважає, що зі змісту даного листа неможливо достовірно встановити, заборгованості за яким саме договором позики вона стосується. Тим паче, що таких договорів було декілька.

07 грудня 2018 року від відповідача надійшли заперечення (а.с. 65-66), в яких він відхиляє доводи представника позивача та наполягає на застосуванні судом строків позовної давності до пред`явлених позивачем вимог.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року після вирішення клопотань учасників про долучення письмових доказів, закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. (а.с. 81).

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Одночасно позивач повідомив суду, що у 2007 році на момент повернення відповідачем йому 900 доларів США позивачу вже було відомо про успішність ведення відповідачем підприємницької діяльності, а також про те, що відповідач досяг своєї мети по отриманню доходу від здійснення підприємницької діяльності, на яку позичав кошти. Оскільки на той час позивач не мав особливої потреби у коштах, які він позичив відповідачу, тому і не звертався до останнього з вимогою їх повернення.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 заперечували проти позову з підстав, наведених у відзиві та запереченнях.

Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 27 грудня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, на підставі якого відповідач отримав від позивача 19 000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 9). Сторонами даний факт не заперечується, а тому додаткового доказування не потребує.

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. від цієї ж дати, яка була написана ним власноручно відповідачем.

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справах № 6-1967цс15, № 6-487цс17, а також Верховний Суд у справах № 761/11028/14-ц та № 211/3035/14-ц.

Зі змісту розписки від 27.12.2006 року убачається, що відповідач позичив у позивача кошти для ведення підприємницької діяльності та зобов`язався повернути їх у випадку досягнення кінцевої мети, тобто отримання доходів у розмірі, що перевищують суму позики.

Отже розписка відповідача містить дані щодо отримання грошей від позивача, дати їх отримання, зобов`язанням їх повернення за умови настання певних обставин.

Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 ЦК України).

Відповідно до положень статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, позика до теперішнього часу позивачу не повернута. Відповідачем даний факт не заперечується.

За змістом частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, позивачем підтверджено укладання договору позики наявною у справі копією боргової розписки, оригінал якої досліджувався судом, фактичне написання якої відповідач не заперечує, а не повернення коштів за договором позики підтверджується самим відповідачем.

За змістом частини 1 і 2 статті 77, частини 5 і 6 статті 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені обставини та зазначені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підтвердження належними доказами укладення договору позики у вигляді боргової розписки, змістом якої підтверджується передання зазначених у ній грошових коштів, а також судом встановлено їх неповернення відповідачем, з огляду також на твердження відповідача та надані ним докази, що частина заборгованості у розмірі 900 доларів США була ним повернута позивачу.

Відповідно до положень статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи приписи даних правових норм, та умови договору позики від 27.12.2006 року, позика надана позивачем відповідачу є не безвідсотковою, а у зв`язку із порушенням зобов`язання за вказаним договром, наслідки передбачені у розмірі стягнення трьох відсотків річних відповідають положенням ст. 625 ЦК України.

Однак, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність.

У справі «Класс та інші проти Німеччини» від 06 січня 1978 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Гарантованість прав судовим захистом включає право на справедливий судовий розгляд, доступ до правосуддя, рівність сторін; єдність громадянських і інших прав та їх соціальну еволюцію тощо.

Важливою передумовою забезпечення права справедливого судового розгляду як умови дії принципу верховенства права є: право особи на незалежний і безсторонній суд, право розумного терміну розгляду, принцип рівності сторін.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до положень статей 253-255 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Частинами 1 та 5 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Згідно статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, окремій письмовій заяві та запереченнях (а.с. 33-35, 42-43, 65-66) заявляє про сплив строку позовної давності за вимогами позивача та просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, відмовивши у задоволенні позову. Позивач не наводить поважності причин пропуску такого строку, оскільки вважає, що строк загальної позовної давності ним не пропущено.

Відповідно до положень частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що в укладеному між сторонами договорі позики дата повернення позичкових коштів відсутня, проте, зазначено, що відповідач зобов`язується їх повернути за настання певних умов. Отже у даному випадку днем повернення коштів має вважатися саме момент настання обставин, зазначених відповідачем у борговій розписці. Оскільки відповідач позичав кошти для отримання доходу від ведення підприємницької діяльності у розмірі, що перевищує суму позики, і дана мета ним була досягнута у жовтні 2007 року, про що як було встановлено в ході судового розгляду було достовірно відомо позивачу, отже саме з цього часу у позивача виникло право вимагати повернення зазначених коштів та для нього розпочався перебіг строку позовної давності звернення до суду.

Крім того, наявність в матеріалах даної справи копії письмової вимоги позивача до відповідача від 09 березня 2011 року про необхідність повернення боргових коштів, у тому числі на суму 19 000 доларів США також вказує на обізнаність позивача стосовно досягнення відповідачем мети, на яку той позивач кошти. Сторона позивача не надала до суду належних доказів того, що заявлена ним вимога щодо необхідності повернення відповідачем 19 000 доларів США стосується іншого договору позики на таку ж саму суму, тому до заперечень позивачем даного факту суд ставиться критично.

Відтак, для позивача строк позовної даності закінчився задовго до того, як він звернувся до суду з даною позовною заявою.

Сторона позивача в судовому засіданні не навела будь-яких переконливих доказів на обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, що є предметом розгляду. Не зважаючи на те, що судом неодноразово під час судового розгляду з`ясовувалось дане питання. Із заявами про поновлення такого строку до суду також не зверталась, оскільки за твердженнями сторони позивача такий строк не пропущено. Судом було роз`яснено учасникам справи наслідки вчинення та невчинення відповідних процесуальних дій, чим сторони розпорядились на власний розсуд.

З огляду на той факт, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення суми заборгованості з пропуском строку позовної давності після настання строку виконання зобов`язання за договром позики від 27.12.2006 року та не навів причин пропуску ним строку позовної давності, які суд міг би визнати поважними, і не звертався із заявами про їх поновлення, за наведених обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову щодо стягнення боргу за договором позики з підстав пропуску строку позовної давності.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. ст.ст. 192, 253-256, 257, 260, 261, 265, 266, 267, 524, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 77, 81, 258-259, 263-265, 268, 352-355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Астахова