КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 754/2435/15-ц

провадження № 22-ц/796/10201/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Лівінського С.В., Мараєвої Н.Є.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Симоненко Ірина Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клименко Дмитро Борисович, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року у складі судді Панченко О.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Симоненко Ірина Михайлівна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клименко Дмитро Борисович, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсною довіреності, визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування квартири з незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсною довіреності, визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування квартири з незаконного володіння. 27.11.2017 року представником позивача до суду було подано письмову заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої заявник просив визнати недійсною довіреність від 09 вересня 2013 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко Іриною Михайлівною та на підставі якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (в тому числі продати) за ціну та на умовах за його розсудом належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 15 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Дмитром Борисовичем за реєстровим № 1152; визнати право власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_1 (а.с. 51-54 т.3).

Позов мотивований тим, що 15.10.2013 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені позивача, та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Клименко Д.Б.

Уважає такий договір недійсним посилаючись на те, що вона є власником квартири, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, видане державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори 13.10.1995 року ОСОБА_4 Правовстановлюючі документи на квартиру відсутні, оскільки були викрадені її сином - ОСОБА_2 . У спірній квартирі проживає вона, її син ОСОБА_2 , місцезнаходження якого їй невідоме, невістка ОСОБА_5 , неповнолітні онуки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які згідно довідки форми №3 від 03.09.2013 року зареєстровані в спірній квартирі. Відповідачем ОСОБА_2 без її волі та відома була незаконно відчужена квартира, при укладенні договору купівлі-продажу він діяв на підставі довіреності, яку позивач не видавала йому та взагалі не знала про її існування.

З приводу неправомірних дій сина ОСОБА_2 щодо відчуження квартири позивач звернулася до прокуратури Деснянського району м. Києва, а згодом і до суду з вказаним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року позов задоволено.

Постановлено:

визнати недійсною довіреність від 09 вересня 2013 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Симоненко Іриною Михайлівною, на підставі якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (в тому числі продати) за ціну та на умовах за його розсудом належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 15 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 від імені якої діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Дмитром Борисовичем за реєстровим № 1152.

Зазначено, що дане рішення є підставою для відновлення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та скасування попередньої реєстрації цього ж права за ОСОБА_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду, 21 червня 2019 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції в описовій частині оскаржуваного рішення невірно відобразив зміст Постанови Апеляційного суду м. Києва від 06.09.2018 року щодо перегляду ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2018 року, що, на думку апелянта, є штучною спробою судді Панченко О.М. перекрутити фактичні обставини справи. Уважає, що оскільки заява про відвід від 16.05.2018 року не була вирішена по суті, за таких обставин ухвалення судом рішення у складі судді Панченко О.М. свідчить про порушення норм процесуального права і є підставою до скасування рішення суду.

Також апелянт вказує, що задовольняючи позов в частині визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що під час його укладення було порушено право власності позивачки та вказаний договір не відповідає її волевиявленню, оскільки вказаний договір купівлі - продажу квартири підписаний представником продавця - ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 у присутності приватного нотаріуса КМНО Клименка Д.Б., який особи цих громадян встановив, дієздатність , а також повноваження представника та належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири перевірив.

Окрім того, ані позовна заява (уточнена) від 10.03.2015 року ( т.1а.с.27-28) , ані заява про збільшення позовних вимог від 17.08.2015 р. (т.1 а.с 102-103) не містять жодних доводів про неправомірні дії приватного нотаріуса КМНО Симоненко І.М. під час посвідчення довіреності від 09.09.2013 р., так само як і приватного нотаріуса КМНО Клименко Д.Б. на момент посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2013 р., що, на думку апелянта, вказує не лише на безпідставне їх залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а і про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу вимог про визнання цих правочинів недійсними.

Уважає, що твердження позивача про те, що вона дізналася про відчуження квартири на початку 2015 року спростовуються матеріалами справи, показами свідка ОСОБА_10 , як брокера, який допомагав відповідачці у придбанні квартири. Також, апелянт зазначає, що саме позивач ОСОБА_1 повідомила реквізити рахунку, відкритого на її ім`я, на які відповідач перерахувала як покупець кошти в розмірі 550 000 грн., що відповідає погодженій між сторонами ціні продажу. Уважає, що зазначене підтверджується звукозаписом відповідних судових засідань та вказує на неповне та вибіркове відображення цих обставин у рішенні суду, що оскаржується.

Твердження позивачки про те, що вона не підписувала довіреність на ім`я ОСОБА_2 на розпорядження квартирою та не мала наміру відчужувати квартиру, а правовстановлюючі документи на квартиру були викрадені її сином ОСОБА_2 , базуються на вибіркових матеріалах кримінального провадження.

Так, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 не довела тих обставин, які б унеможливлювали її присутність у нотаріуса під час підпису оспорюваної довіреності на розпорядження квартирою. Відповідач ОСОБА_2 також не надав доказів того, що він отримав спірну довіреність на розпорядження квартирою не від своєї матері ОСОБА_1 , а від іншої особи, у тому числі, безпосередньо і від приватного нотаріуса Симоненко І.М., таємно від довірителя.

Висновок експерта за №229/тдд від 11.06.2015 року (т.1 а.с.105-113), на думку апелянта, зводиться до того, що підпис від імені ОСОБА_1 на довіреності від 09.09.2013 року виконаний, ймовірно, не нею, тобто не є категоричним. При цьому зазначений висновок, як вказує апелянт, зроблений в рамках кримінального провадження, яке на даний час не завершено, обвинувальний акт не складений і до суду не переданий, а отже, даний документ не був оцінений судом на предмет допустимості доказів і не відображений у відповідному судовому рішенні.

Висновок судово-почеркознавчої експертизи за №16583/16584/16-32/989/990/17-32 від 10.02.2017 року не може бути використаний в якості належного та допустимого доказу, оскільки дана експертиза була призначена та проведена без дотримання вимог законодавства, а висновок експертизи не має для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.

Уважає, що питання чи належить підпис в спірній довіреності саме позивачу не виключає можливості навмисного виконання ОСОБА_1 схожого, але зміненого свого підпису з метою штучного створення підстав до майбутнього оспорювання правочину.

Окрім того, як зазначає апелянт, з матеріалів справи убачається, що покупець за спірним договором продажу квартири , з відкритого у банку рахунку направив 15.10.2013 року та 16.10.2013 року на поточний рахунок продавця (позивача) кошти в розмірі 550 000 грн. з призначенням платежу «Перерахування коштів продавцю згідно договору купівлі-продажу№1152 від15.10.2013 ОСОБА_1 ». А тому не підписання позивачем довіреності, виданої на ім`я її сина, не є само по собі підставою для висновку про недійсність правочину, який нею був схвалений шляхом отримання обумовленої суми грошових коштів.

Вирішуючи спір, суд безпідставно застосував реституцію односторонню, що суперечить вимогам закону.

Представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_11 , на підтвердження повноважень якого в матеріалах справи міститься копія довіреності (а.с.229 т. 2), 08 серпня 2019 року ознайомився з матеріалами справи (а.с. 241 т. 4), а отже уважається таким, що обізнаний про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися, оскільки останні належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої ПНКМНО Симоненко І.М. 09.09.2013 року від імені позивачки ОСОБА_1 , з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_3 , з другої сторони, є недійсним, оскільки під час його укладання було порушено право власності позивачки та вказаний оспорюваний договір не відповідає її волевиявленню.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями в тому числі з питань користування та розпорядження (продати, обміняти, заставляти (передавати в іпотеку), здавати в оренду), за ціну і на умовах належну позивачці квартиру АДРЕСА_1 що підтверджується копією довіреності,посвідченої приватним нотаріусом Симоненко І.М. 09.09.2013року (а.с.168 т.1).

15.10.2013 року між відповідачем ОСОБА_2 , що діяв на підставі довіреності, від імені позивачки ОСОБА_1 ,з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_3 , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 4-5 т. 1).

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначала, що довіреність на ім`я відповідача ОСОБА_2 нею не видавалася, договір купівлі-продажу квартири було укладено без її відома, а відповідач викрав у неї оригінали правовстановлюючих документів на квартиру.

Уважала, що внаслідок незаконного продажу квартири також було порушено права та інтереси її неповнолітніх онуків, які там зареєстровані і постійно проживають. Крім того, як зазначив в судовому засіданні представник позивача, ним 16 листопада 2015 року було подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказу, а саме копії відповіді ЖБК «Кристал-16» від 29 жовтня 2015 року на його адвокатський запит від 03 вересня 2015 року, де Голова ЖБК «Кристал-16» зазначив, що довідка про склад сім`ї за № 169 від 10 жовтня 2015 року, яка була використана при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири і де не зазначено, що в квартирі зареєстровані малолітні діти, - не видавалась. Також у своїй відповіді голова ЖБК «Кристал-16» вказав, що станом на 10 жовтня 2013 року відомості про зняття з реєстрації неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спірній квартирі відсутні.

У зв`язку із викраденням відповідачем ОСОБА_2 документів на квартиру позивач ОСОБА_1 звернулася із заявою до прокуратури Деснянського району м. Києва (а.с. 8 т. 1), в подальшому Деснянським РУ ГУ МВС України на підставі заяви позивачки було відкрито кримінальне провадження за №002449. В рамках даного кримінального провадження було проведено відповідну експертизу та експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11 червня 2015 року надано відповідний висновок №299/гдд (а.с. 73-82 т. 1), який був складений у рамках кримінального провадження та відповідно до якого рукописний запис «Я ОСОБА_1 », який розташований в графі «ПІДПИС:___ довіреності від 09.09.2013 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис в графі «ПІДПИС:___» довіреності від 09.09.2013 року виконаний, ймовірно, не ОСОБА_1 , а іншою особо.(а.с. 72-82 т. 1).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно пункту 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів справи, під час допиту відповідача ОСОБА_3 в якості потерпілої у кримінальному провадженні №0002449, сама ОСОБА_3 визнала факт того, що відповідач ОСОБА_2 на підставі завідомо підроблених документів, зокрема, довіреності та довідки про склад сім`ї , здійснив відчуження спірної квартири (а.с. 144-145 т. 1).

Дані обставини підтверджуються, у тому числі , довідкою голови правління ЖБК «Кристал 16» Горобця А.П. , у якій вказано, що довідка про склад сім`ї №169 від 10.10.2013 року відповідно до записів у журналі видачі довідок ЖБК «Кристал 16» не видавалась. Станом на 10.10.2015 року відомості про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 відсутні (а. с. 84 т. 4).

Також сам відповідач ОСОБА_2 пояснив, що документи на квартиру передав без відома матері чоловіку на ім`я ОСОБА_10 у рахунок боргу. Цей чоловік запропонував підписати у нотаріуса якісь документи, які саме він не читав, уважав, що бере позику, щоб розрахуватися з боргами. Крім того, він отримав у ЖБК довідку про склад сім`ї і віддав цьому ж чоловіку на ім`я ОСОБА_10 , у довідці були зазначені, як зареєстровані в спірній квартирі, його малолітні діти. Через касу банку він отримав двічі по 250 000 грн.

В матеріалах справи міститься висновок експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у цивільній справі від 10 лютого 2017 року відповідно до якого:

1. Підписи від імені ОСОБА_1 , які містяться після рукописного запису «Я. ОСОБА_1 .» у першому (бланк ВТК №383365) та другому примірниках довіреності від 09.09.2013, у графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса КМНО Симоненко І.М. за реєстровим номером 2382, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

2. Підписи від імені ОСОБА_1 , які містяться в графі «ПІДПИС:» після рукописного запису «Я. ОСОБА_1 .» у першому (бланк ВТК №383365) та другому примірниках довіреності від 09.09.2013, що складена від імені ОСОБА_1 на ім.»я ОСОБА_2 ; в графі «Підписи осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса КМНО Симоненко І.М. за реєстровим №2382 виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (а.с. 193-198 т. 2).

Доводи апелянта про те, що експертиза була призначена та проведена без дотримання вимог законодавства є безпідставні, оскільки судом були опитані судові експерти ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які виконували судову експертизу та надавали відповідний висновок, останні попереджалися судом за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків за ст.ст. 384 та 385 КК України. Експерти в повному обсязі підтримали висновки проведеної ними, як судовими експертами, судової почеркознавчої експертизи, такий висновок оцінений судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.

Досліджені судом першої інстанції докази повністю спростовують доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 про дійсність довіреності та договору купівлі - продажу з огляду на те, що порушень з боку нотаріусів під час посвідчення довіреності та договору купівлі - продажу не встановлено, оскільки судом не вирішувалося питання щодо правомірності дій з посвідчення довіреності та договору купівлі-продажу приватними нотаріусами, а вирішувався спір щодо наявності волевиявлення позивача, як власника спірної квартири, на її відчуження.

З приводу посилань апелянта на те, що саме позивач ОСОБА_1 повідомила реквізити рахунку, відкритого на її ім`я, на які відповідач перерахувала як покупець кошти в розмірі 550000 грн., колегія виходить з того, що представником відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні, незважаючи на намагання довести отримання грошей саме позивачкою ОСОБА_1 , не було надано беззаперечного доказу того, що рахунок № НОМЕР_1 , на який були перераховані кошти за, начебто, продаж квартири, був відкритий саме позивачкою ОСОБА_1 . Крім того, право відповідача ОСОБА_2 відкривати від імені позивачки ОСОБА_1 поточні банківські рахунки та отримувати належні їй кошти за продаж спірної квартири зазначено у довіреності від 09 вересня 2013 року, яка є предметом розгляду даної цивільної справи.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про ненадання судом оцінки висновку від 11 червня 2015 року, складеного експертами Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ у кримінальному провадженні, внесеному у ЄРДР за № 0002449; про неналежність та недопустимість висновку судових експертів від 10 лютого 2017 року за №16583/16584/16-32/989/990/17-32, оскільки такі доводи ґрунтуються лише на незгоді з результатами цих висновків та спростовуються наведеними вище доказами, наявними у матеріалах справи.

Суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 15 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 , що діяв на підставі довіреності, посвідченої ПНКМНО Симоненко І.М. 09.09.2013 року від імені позивачки ОСОБА_1 , з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_3 , з другої сторони, є недійсним, оскільки під час його укладання було порушено право власності позивачки та вказаний оспорюваний договір не відповідає її волевиявленню.

Окрім того, договір купівлі-продажу укладено з порушенням вимог статті 203 ЦК України особою яка діяла від імені позивача на підставі недійсної довіреності, що відповідно до вимог статті 215 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.

Щодо заяви від 16.05.2018 року про відвід судді Панченко О.М., яка,на думку апелянта, не була вирішена по суті, колегія звертає увагу на наступне. Питання вирішення відводу регламентовано ст. ст. 36-40 ЦПК України.

Відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2018 року, постановленої під головуванням судді Панченко О.М., подання представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_22 чергової заяви про відвід судді визнано зловживанням процесуальними правами та з останнього стягнуто штраф в дохід державного бюджету в розмірі 580 грн. Ухвала постановлена у відповідності до норм процесуального права , не суперечить вимогам ст.ст. 44, 148 ЦПК України. Більше того, зазначені апелянтом обставини не узгоджуються з положеннями п.1ч.3 статті 376 ЦПК України, оскільки підстави вважати , що справу розглянуто неповноважним складом суду, відсутні, тому ухвалення судом рішення у складі судді Панченко О.М. відповідає нормам процесуального права і не є підставою до скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду.

Судом правильно застосовано до спірних правовідносин положення статей 203, 215 ЦК України, оскільки спірний договір купівлі-продажу вчинявся від імені та в інтересах позивача на підставі довіреності, яку визнано судом недійсною.

Відповідно до ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог сторона позивача посилається і доводить наступне.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді С.В. Лівінський

Н.Є. Мараєва