КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2019року місто Київ

справа № 756/7062/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Невідомої Т.О.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Яценко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року позивач звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила:

стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 56292,13 грн. щомісяця;

стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей за минулий час за період з 25 жовтня 2014 року по 30 квітня 2019 року у сумі 699485,00 грн.

24 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про забезпечення позову, в якому просила накласти арешт на корпоративні права ОСОБА_2 в юридичних особах, а саме:

на частку номінальною вартістю 1183500 грн., що становить 50% статутного капіталу ПП «БАСТІОН»;

на частку номінальною вартістю 1000 грн., що становить 50% статутного капіталу ТОВ «МОТУС АУТОМОТІВ»;

на частку номінальною вартістю 6970 грн., що становить 34% статутного капіталу ТОВ «УКРАЇНСЬКІ КОМПЬЮТЕРНІ ТЕХНОЛОГІЇ»;

на частку номінальною вартістю 50000 грн., що становить 10% статутного капіталу ТОВ «ВІП ТЕЛ».

Також просила у порядку забезпечення позову заборонити державному реєстратору здійснювати державну реєстрацію змін до установчих документів, а також змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо зміни учасника: ПП «БАСТІОН», ТОВ «МОТУС АУТОМОТІВ», ТОВ «УКРАЇНСЬКІ КОМПЬЮТЕРНІ ТЕХНОЛОГІЇ» та ТОВ «ВІП ТЕЛ».

Крім того, ОСОБА_1 просила накласти арешт на квартиру, яка належить відповідачу та розташована за адресою: АДРЕСА_1 та обмежити ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Обгрунтовуючи вказану заяву позивач посилалася на те, що майно, на яке вона просить накласти арешт, належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , а невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про стягнення аліментів, оскільки відповідач або будь-які інші особи можуть відчужити вказане майно на користь третіх осіб.

Просила врахувати, що відповідач не має постійної роботи і має мінливий дохід, як підприємець, а тому вважає, що реальним засобом стягнення з останнього заборгованості зі сплати аліментів та аліментів на утримання дітей є отримання грошей з вартості належного йому майна (рухомого та не рухомого) та корпоративних прав.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постанову нову, якою її клопотання про забезпечення позову задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що виходячи з положень ст.153 ЦПК України суд не оформлює своє рішення щодо відмови в забезпеченні позову ухвалою «про забезпечення позову», однак, відмовляючи їй в задоволенні клопотання про забезпечення позову суд безпідставно постановив ухвалу саме «про забезпечення позову».

Вказувала на те, що її клопотання про забезпечення позову включало прохання про застосування до відповідача декількох способів забезпечення позову, однак, в ухвалі Оболонського районного суду міста Києва не приведено обґрунтування відмови в забезпеченні по кожному з них.

Зазначала, що відмовляючи їй в забезпеченні позову, суд першої інстанції порушив її права та законний інтерес у виконанні можливого судового рішення про стягнення аліментів на утримання дітей.

Посилалася на те, що суд при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував, що сам факт можливості відповідача переоформити нерухоме майно на іншу особу, передати його в залог або вчинити інші дії щодо нього, свідчать про існування загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Вказувала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вимога про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру відповідача є співмірною з заявленою вимогою про стягнення аліментів на двох неповнолітніх дітей, які мають проблемі зі здоров`ям та потребують постійних та значних витрат на підтримання їх фізичного стану.

Зазначала, що суд не врахував, що відповідач не працевлаштований і не має постійного заробітку, отже стягнення з нього аліментів і заборгованості у великому розмірі, яка утворилася, можливі лише з вартості належного йому майна.

Від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання посилаючись на те, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині щодо накладення арешту на квартиру, яка належить відповідачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено обґрунтувань необхідності застосування даного заходу забезпечення позову та не надано документального підтвердження реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується зданим висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом просила:

стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 56292,13 грн. щомісяця;

стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей за минулий час за період з 25 жовтня 2014 року по 30 квітня 2019 року у сумі 699485,00 грн.

Порушуючи питання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_2 , позивач посилалася на те, що відповідач не має постійної роботи і має мінливий дохід, як підприємець, а тому вважає, що реальним засобом стягнення з останнього заборгованості зі сплати аліментів та аліментів на утримання дітей є отримання грошей з вартості належного йому майна (рухомого та нерухомого) та корпоративних прав.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 55,80 кв.м, житловою площею 27,30 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданимГоловним управлінням житлового забезпечення Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 12лютого 2009року.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник, як з питання стягнення з відповідача аліментів щомісячними платежами, так і з приводу стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей за минулий час за період з 25 жовтня 2014 року по 30 квітня 2019 року у сумі 699485,00 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

А відтак, з урахуванням ціни позову та належності відповідачу ОСОБА_2 майна на праві власності, колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу ОСОБА_2 , а саме на: квартиру АДРЕСА_2 .

Доводи відповідача про те, що вимога щодо накладення арешту на квартиру є безпідставною, оскільки він не має наміру відчужувати вказане нерухоме майно, більше того, у даній квартирі зареєстровані їх з позивачем діти, що саме по собі виключає можливість відчуження такого нерухомого майна колегія суддів відхиляє, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 спрямований на запобігання відчуженню нерухомого майна та невиконання рішення суду про стягнення аліментів у разі його задоволення, а заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_2 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужити.

Колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру, яка належить ОСОБА_6 підлягає задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на вищезазначене майно, що належить відповідачу може ускладнити виконання рішення суду в частині про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей за минулий час за період з 25 жовтня 2014 року по 30 квітня 2019 року у сумі 699485,00 грн. у разі задоволення вказаних вимог.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача про забезпечення позову в частині обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон; накладення арешту на корпоративні права ОСОБА_2 в юридичних особах: ПП «БАСТІОН»; ТОВ «МОТУС АУТОМОТІВ»; ТОВ «УКРАЇНСЬКІ КОМПЬЮТЕРНІ ТЕХНОЛОГІЇ», ТОВ «ВІП ТЕЛ» та заборони державному реєстратору здійснювати державну реєстрацію змін до установчих документів, а також змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо зміни учасника ОСОБА_2 у вказаних підприємствах задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Так, перелік видів забезпечення позову викладено у ч.1 ст.150 ЦПК України.

Однак, тлумачення вищевказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

При цьому, заборона виїзду за межі України не може належати до інших видів забезпечення позову.

А відтак, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення аліментів, оскільки це порушує норми ЦПК України та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією та вимог ст.6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку, передбаченому Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до ст.441 ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновкупро відсутність підстав для забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем, а саме шляхом обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон.

Крім того, за змістом ч.1 ст.147 ЦК України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2 ст.148 ЦК України учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, заявивши про це не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

Звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред`явлення вимог кредиторами (ч.1 ст.149 ЦК України).

Абзацами 2 та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачено, що при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

А відтак, суд першої інстанції враховуючи, що товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками дійшов вірного висновку, що накладення арешту на частки відповідача в статутних капіталах може перешкоджати їх подальшій господарській діяльності та вплинути на реалізацію своїх прав іншими учасниками товариств.

Відповідно до встановленого в цивільному судочинстві принципу диспозитивності, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову щодо накладення арешту на квартиру підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру, яка належить ОСОБА_6 відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, а в решті ухвалу залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року в частині відмови у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову щодо накладення арешту на квартиру скасувати та постановити в цій частині нову наступного змісту.

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру, яка належить ОСОБА_2 у задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55,80 кв.м, житловою площею 27,30 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 у, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

В решті ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 21 червня 2019 року залишити без змін.

Боржник: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягувач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова підлягає негайному виконанню.

Строк пред`явлення постанови до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: