_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8307/15-ц
Провадження № 2/520/615/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виділення в натурі частки домоволодіння,

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким виділити йому в натурі у власність частку спільного майна, а саме 15/50 частин домобудівлі за номером АДРЕСА_1 в місті АДРЕСА_2 .

В обґрунтування свого позову посилається на те, що він є власником 15/50 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_2 .

Стверджує, що на теперішній момент виникла досить суперечлива ситуація, він що є власником частини домоволодіння, вже досить тривай час не може порозумітися з іншими співвласниками, що проживають за вказаною адресою. Між ним та Відповідачами постійно виникають сварки, Відповідачі не дозволяють та перешкоджають йому реалізувати надані законодавством права, а саме володіти, користуватися та розпоряджатися належним майном за власним бажанням. Він намагається будь-якими засобами зменшувати конфлікти, що виникають між сторонами. Відповідачі ж у свою чергу, провокують кожен раз нові та ще більші. В результаті постійних конфліктів, займання приміщень, що належать Позивачу сторони не можуть знайти спільної мови навіть у простих питаннях.

У зв`язку з негативною ситуацією, позивач вважає за доцільне здійснити виділення в натурі належної йому 15/50 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , що в свою чергу і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Куриленко О.М.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2015 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання.

В подальшому ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 28.07.2015 року було замінено первісного відповідача ОСОБА_5 на належного ОСОБА_1 .

У судовому засіданні, до початку розгляду справи по суті, 14.08.2015 року представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 звернулась до суду з клопотанням, в якому просила суд призначити у справі будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз.

На вирішення експерта просила поставити наступні питання:

Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 , якій належить 21/50 часток житлового будинку) ?;

Які варіанти виділення частки в натурі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 , якій належить 21/50 часток житлового будинку) та вимог нормативно правових актів ?

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.08.2015 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено.

Проте, 22.12.2015 року до канцелярії суду надійшло повідомлення експерта № 5979/24 від 07.12.2015 року, про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 520/8307/15-ц.

У зв`язку з чим ухвалою суду від 23.12.2015 року провадження по справі було відновлено та призначено судове засідання.

Також для повного та всебічного розгляду справи, та з метою належного проведення по справі судової будівельно-технічної експертизи ухвалою суду від 15.01.2016 року було витребувано від Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (м. Одеса, вул. Троїцька, 25) оціночні акти на домоволодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , які надійшли на адресу суду.

В судовому засіданні, яке відбулось 12.02.2016 року, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, посилаючись на те, що без її проведення вирішення справи є неможливим.

Ухвалою суду від 12.02.2016 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

23.06.2016 року до канцелярії суду надійшов висновок № 939/24 судової будівельнотехнічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 520/8307/15-ц, у зв`язку з чим ухвалою суду від 27.06.2016 року провадження у справі було відновлено, та призначено судове засідання.

19.07.2016 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням в якому просила призначити по справі повторну судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання:

Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 , якій належить 21/50 часток житлового будинку) ?.

Надати варіанти виділення частки в натурі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників та вимог нормативно-правових актів?

Встановити фактичний розмір площі приміщення кухні 1.4 житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_3 .

Проведення експертизи доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз у складі інших експертів.

В ході судового засідання, яке відбулось 04.08.2016 року відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 клопотання про призначення повторної експертизи підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на те, що натурне обстеження не відповідає: фактичним розмірам приміщень спірного домоволодіння, фактичним розмірам земельної ділянки, на якій розташовано АДРЕСА_3 /50 частин домоволодіння ОСОБА_3 та фактичним розмірам приміщень 15/50 частин домоволодіння ОСОБА_3 , а також зазначили, що експерт вийшов за межі кола питань, які постановив суд у своїй заяві.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6 не заперечували проти призначення по справі повторної судової будівельно-технічної експертизи за 1 та 2 питанням відповідача, оскільки на їх думку, експертний висновок суперечить доказам, які містяться в матеріалах справи. Відносно останнього питання про встановлення фактичного розміру площі приміщення кухні 1.4 житлового будинку, заперечували, оскільки вважають питання таким, що не стосується предмету прозову.

Ухвалою суду від 04.08.2016 року по справі була призначена повторна судова будувельно-технічна експертиза.

24.01.2017 року до канцелярії суду надійшло повідомлення експерта № 3917/24 від 16.01.2017 року про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 520/8307/15-ц.

29 травня 2017 року представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 звернулась до суду з клопотанням, в якому просила призначити у справі повторну судову будівельно-технічну експертизу з метою визначення можливості виділу та розробки варіантів в натурі житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Поставити перед експертом наступні питання: чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 якій належить 21/50 часток житлового будинку) ? Які варіанти виділення частки в натурі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 якій належить 21/50 часток житлового будинку) та вимог нормативно-правових актів? Проведення експертизи доручити Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз у складі інших експертів. Оплату за проведення покласти на ОСОБА_3 . Вказане питання просила вирішити у її відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 також звернулась до суду з клопотанням, в якому просила призначити експертизу, на вирішення якої також поставити питання: встановити фактичний розмір площі приміщення кухні 1.4 житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , яка перебуває у фактичному користуванні позивача. Провести розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_8 також звернулась до суду з заявою, в якій не заперечувала проти призначення експертизи.

У зв`язку з чим, ухвалою суду від 29 травня 2017 року по справі було призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу. На вирішення експертам поставлено наступні питання: Чи є технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 якій належить 21/50 часток житлового будинку) ? Які варіанти виділення частки в натурі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 якій належить 21/50 часток житлового будинку) та вимог нормативно-правових актів? Оплату за проведення експертизи в цій частині покладено на ОСОБА_3 .

Також перед експертами поставлено наступне питання: встановити фактичний розмір площі приміщення кухні 1/4 житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , яка перебуває у фактичному користуванні позивача ОСОБА_3 . Оплату за проведення експертизи в цій частині покладено на ОСОБА_1 .

Проведення експертизи доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21) та провадження у справі зупинено.

03 грудня 2019 року до канцелярії суду надійшов Висновок експерта № 17-2639/6279/6280 судової будівельно-технічної експертизи, складений 22 листопада 2019 року.

Ухвалою судді від 04 грудня 2019 року провадження по справі поновлено та призначено судове засідання.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи його представник ОСОБА_6 була сповіщена належним чином, більш того, 10 грудня 2019 року ознайомилась з матеріалами справи, до суду не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

У судове засідання з`явились відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , які категорично наполягали на розгляді справи по суті, оскільки провадження у справі було відкрито ще в липні 2015 року, зазначили що позивач навмисно затягує розгляд справи та зловживає своїми процесуальними правами.

Вирішуючи питання про відкладення розгляду справи, суд враховує складність справи, стадію розгляду, та тривалий час перебування в провадженні суду, готовність сторони до самостійного захисту своїх інтересів, добросовісність дій позивача, який не з`явився, належним чином не довів поважності причини неявки.

Суд звертає увагу, що позивач та його представник, будучи обізнаними про дату розгляду справи до суду не з`явились, причини неявки суду не повідомили, однак, суд з урахуванням стадії та тривалістю розгляду справи - 4,5 роки! констатує неповажність їх явки та вважає за можливим розглянути справу у їх відсутність за наявними доказами.

Вислухавши відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору дарування частини домобудівлі, посвідченого 10 серпня 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловою В.А., позивачу ОСОБА_3 належить 15/50 частин домобудівлі за номером АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 , що складається в цілому з житлового будинку під літерою «А», житловою площею 75, 7 кв.м., та надвірних споруд: «В» - гараж, «Г» вбиральня , 1-6 огорожа, І-VІ мостіння. розташованих на земельній ділянці площею 625 кв.м.

Відповідачу ОСОБА_1 , на підставі Договору дарування посвідченого 29 липня 2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П., належить 21/50 частка житлового будинку під АДРЕСА_4 , загальною площею 48, 2 кв.м. у тому числі житловою 34, 7 кв.м., зазначена частка житлового будинку складається з: кухні 3-1, житлової кімнати 3-2, житлової кімнати 3-3, коридору 3-4, сан. Вузла 3-5, гаражу літ. «В», що розташована на земельній ділянці 625 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні.

Також встановлено, що 7/25 часток вказаного будинку належить ОСОБА_4 на підставі рішення Народного суду Київського району м. Одеси від 18.07.1983 року, справа № 2-1731/1983.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 бажає виділити свою частку із спільної часткової власності на 15/50 частин домобудівлі АДРЕСА_4 , вказуючи на те, що він не може порозумітись з цього питання зі співвласниками домоволодіння.

Слід зазначити, що у судовому засіданні виявлено низку спірних моментів, що стосуються права власності позивача та інших сторін на належні їм частки у спільному майні.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Згідно з п. 1.2 Інструкції, затвердженої наказом №55 Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року №774/14041, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Як зазначалось вище, ухвалою суду від 12.02.2016 року по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза.

На виконання вимог даної ухвали, 23.06.2016 року до канцелярії суду надійшов висновок № 939/24 судової будівельнотехнічної експертизи за матеріалами цивільної справи № 520/8307/15-ц, відповідно до якого: «15/50 частина домоволодіння ОСОБА_3 у складі: частина житлового будинку літ. «А» з прибудовами літ. «а», «а2», «а3», «а4», «А1» - 1-1 тамбур пл.. 1,6 кв.м., 1-2 житлова пл.. 12,6 кв.м., 1-3 коридор пл.. 2,3 кв.м., 1-4 кухня пл.. 5,9 кв.м., 1-5 житлова пл.. 11,8 кв.м., 1-6 веранда пл.. 13,5 кв.м., 1-7 ванна пл.. 3,5 кв.м., сарай літ. «Г» здатна самостійно функціонувати і може бути виділена з спільного майна по АДРЕСА_4 в самостійну одиницю в зв`язку з тим, що: відповідає нормам ДБН, підключена до інженерних мереж, є технічна можливість виділу ізольованої частини земельної ділянки під займаною частиною житлового будинку літ. «А» з прибудовами літ. «а», «а2», «а3», «а4», «А1» з самостійним виходом у двір власного користування. З урахуванням викладеного, технічна можливість виділу 15/50 частини домоволодіння ОСОБА_3 зі спільного майна по АДРЕСА_4 у самостійний об`єкт нерухомості є».

Однак, висновки даної експертизи суперечили технічним паспортам сторін та іншим доказам, що містяться в матеріалах справи, у зв`язку з чим судом була призначена повторна судова будівельно-технічна експертиза.

На виконання ухвали суду від 29 травня 2017 року про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи, експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експерти надано висновок експерта № 17-2639/6279/6280 судової будівельно-технічної експертизи складений 22 листопада 2019 року, в якому зазначено, що: 1. Виділити в натурі частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 , якій належить 21/50 часток житлового будинку) відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва - технічно можливо. Квартира АДРЕСА_5 являється самостійним об`єктом в складі малоквартирного житлового будинку, надвірних будівель і споруд розташованих на виділеній парканами земельній ділянці, з самостійним входом АДРЕСА_6 боку АДРЕСА_5 та має безпосередній вихід на при квартирну ділянку. Квартира АДРЕСА_5 гр. ОСОБА_9 , відповідає технічним та санітарно - гігієнічним показникам, оснащена індивідуальними інженерними системами та технічними пристроями: опалення, енергопостачання, водопостачання, водовідведення, газопостачання, каналізації з підключенням до існуючих міських мереж та придатна до експлуатації за своїм функціональним та цільовим призначенням і цілорічному використанню. Загальний вид 15/50 частини домоволодіння АДРЕСА_4 в складі квартири АДРЕСА_5 детально представлено фото додатком №2. Слід зазначити, що квартира №1,2,3 функціонують як самостійні об`єкти з 1978 року. 2. Варіант виділення частки в натурі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 15/50, яка належить ОСОБА_3 відповідно до часток співвласників ( ОСОБА_4 , якому належить 7/25 часток та ОСОБА_1 , якій належить 21/50 часток житлового будинку) та вимог нормативно-правових актів передбачає фактичний порядок користування приміщеннями квартири АДРЕСА_5 . Фактичний склад приміщень квартири АДРЕСА_5 детально представлений в дослідницькій частині. 3. Фактичний розмір площі приміщення кухні «1-4» квартири АДРЕСА_7 , яка перебуває у фактичному користуванні позивача ОСОБА_10 з часткою 15/50 складає 11,7 кв. м та відповідає даним технічного паспорта від 10.03.2017 року, складеного КП «БТІ» ОМР».

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Суд вважає, що у висновку № 17-2639/6279/6280 експертом невірно визначено правовий статус спірного майна, оскільки згідно правовстановлюючих документів сторін вбачається що будинок за адресою: АДРЕСА_4 є житловим, натомість в у висновку зазначено його як малоквартирний житловий будинок.

Також, як вбачається з копії Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , виданого КП «Одеське МБТІ та РОН» за станом на 09.08.2012 p., інвентаризаційна справа № 23124, реєстр. № 15доп-65-13034 вбачається: житлова прибудова «А2» (приміщення 2-1, 2-2, 2-3, 2-4 загальною площею 24,3 кв.м.), сарай «И» та вбиральня-душ (тимчасова споруда) «Е» - збудовані самочинно.

Крім того, згідно вказаного технічного паспорту КП «БТІ ОМР», до складу квартири 1, площею 51,2 кв.м., у т.ч. житлової 24,4 кв.м., яка є в користуванні ОСОБА_3 входять наступні приміщення -тамбур 1.1 площею - 1,6 кв.м.; житлова кімната 1.2 площею 12,6 кв.м.; коридор 1.3 площею - 2,3 кв.м.; кухня 1-4 площею 5,9 кв.м,: житлова кімната 1.5 площею - 11,8 кв.м.; веранда 1.6 площею - 13,5 кв.м.; ванна 1.7 площею - 3,5 кв.м.;

Всього по кв. 1 - 51,2 кв.м., у т.ч. житлової 24,4 кв.м.

Згідно технічного паспорту КП «БТІ ОМР» від 09.11.1998 року та технічного паспорту КП «БТІ ОМР» від 03.08.2015 року до складу квартири АДРЕСА_5 , площею 51,2 кв.м., яка є в користуванні ОСОБА_3 входять приміщення - кухня 1-4 площею - 5,9 кв.м.;

А як вбачається з технічного паспорту КП «БТІ ОМР» від 10.03.2017 року, який видано ОСОБА_3 , до складу квартири АДРЕСА_5 , площею 52,4 кв.м., яка є в користуванні ОСОБА_3 входять приміщення: - кухня 1.4 площею - 11,7 кв.м.

Вказаний розмір площ спірного приміщення також зазначає експерт у своєму висновку, де вказує - кухня 1.4 площею - 11,7 кв.м.

В листі КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за підписом в.о. директора ОСОБА_11 .М., вих. № 4303-10 зазначено, що за матеріалами архівної справи за адресою: АДРЕСА_4 , що міститься в КП «БТІ» ОМР технічні паспорти від 09.08.2012 р. містять деякі помилки, а саме: площа кухні 1-4 помилково вказана 11,9 кв.м. замість площі 5,9 кв.

Таким чином, вказані обміри, які виконано у технічних паспортах та встановлено експертним шляхом, беззаперечно свідчать про виконані позивачем будівельні роботи, за якими було збільшено розмір площі спірного приміщення кухні.

Суд звертає увагу, що порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Враховуючи наведені норми та наявність в будинку АДРЕСА_4 самочинних перебудов будь-які дії щодо поділу та виділу частки в натурі є неможливими без визнання права власності на проведені перебудови.

Приходячи до такого висновку, суд звертає увагу на те, що в правовстановчому документі позивача - договорі дарування частини домобудівлі від 10 серпня 2004 року(т.1, а.с.7) вказано, що житлова площа будинку складає 75,7 кв.м., в той час як в технічних паспортах 2012 року житлова площа будинку збільшилась дол 90,5 кв.м., і за рахунок чого відбулось вказане збільшення, залишилось не встановленим.

Більш того, земельна ділянка, на якій розташований даний будинок, позивачеві на праві власності не належить, а спір щодо порядку користування землею знаходиться на розгляді в Кииївському районному суді.

Також у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що при виділі в натурі належної позивачам частки з нерухомого майна не будуть порушені права відповідачів. Суду необхідно враховувати наступні моменти: поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними державними будівельними нормами, поділ у добровільному або судовому порядку можливий лише за умови, якщо співвласники оформили право власності або право користування на земельну ділянку під будинком. Без документів на землю виділ частки значно складніший, для поділу будинку у добровільному чи судовому порядку необхідна технічна можливість виділити кожному співвласнику відокремлене приміщення з власним входом.

За відсутності будь-якої з цих умов, виділ суперечитиме вимогам Закону, а отже є неможливим як в добровільному так і в судовому порядку.

Варто зазначити й те, що у відповідності до ч.3 ст. 364 ЦК України, договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Для визначення технічної можливості виділу частки майна у натурі нотаріусу, крім правовстановлювальних (право підтверджувальних) документів, які вимагаються для посвідчення договорів відчуження нерухомості, подається також висновок щодо технічної можливості виділення частки у натурі (абзац третій пункту 59 Інструкції).

Нотаріально посвідчений договір виділу є право встановлювальним документом на нерухоме майно згідно вимог Переліку право встановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5. Право власності на нерухоме майно, набуте за таким договором, підлягає реєстрації у органах, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно і виникає з моменту державної реєстрації (ч. 1 ст. 182, абзац третій ч. 2 ст. 331 ЦК, ч. 6 ст. 3, ст. 4 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно"). Водночас сам договір про виділ у натурі частки нерухомого майна державної реєстрації не вимагає.

Договір про виділ частки має наслідком припинення права спільної часткової власності тільки для того учасника, який реалізував право на виділ.

Згідно ж зі статтею 5 ЗУ «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Проте, матеріали справи не містять доказів звернення до нотаріуса, таким чином позивач звернувся до суду без врегулювання вказаного питання шляхом мирного укладання нотаріально посвідченого договору про виділ у натурі частки з нерухомого майна, оскільки судом не вставлено перешкод у вчиненні відповідних дій або ухилення відповідачів від укладання вказаного правочину.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При поданні позовної заяви та протягом тривалого розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 16, 183, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 356, 357, 358, 364, 367, 376, 391, 392 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 -284 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про виділення в натурі частки домоволодіння відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 20 грудня 2019 року