ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/1070/18
Провадження № 2/636/397/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

05 серпня 2019 року Чугуївський міський суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління публічного АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління публічного АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом в якому просив суд, виселити з квартири, яка є предметом іпотеки, без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 605, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 85000,00 грн., зі сплатою 19 % річних, на строк 180 місяців, з терміном остаточного повернення не пізніше 20.06.2023, на придбання квартири АДРЕСА_1 . 26.06.2008 між Банком та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання умов кредитного договору був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Т.В., предметом іпотеки за яким є нерухоме майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку із невиконанням зобов`язань за зазначеним кредитним договором 12.11.2012 Чугуївським міським судом Харківської області ухвалено рішення за позовом Чугуївського міськрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави в особі ПАТ «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору на загальну суму 113 781,96 грн. Крім того, 16.12.2013 Чугуївським міським судом Харківської області ухвалено рішення за позовом банку про звернення стягнення на предмет іпотеки-квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості на користь АТ «Ощадбанк» в особі філії Харківське обласне управління, за кредитним договором № 605 від 26.06.2008 у розмірі 109 401,99 грн., шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника, та встановлено що у вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі. Попередньої згоди на реєстрацію чи користування житловим будинком іншими особами за адресою місцезнаходження предмета іпотеки відповідно до умов п.п. 3.3.1, 3.3.6, 3.3.10, 3.3.11 іпотечного договору, позивач не надав, та й ОСОБА_1 за ним не звертався. Враховуючи викладене, реєстрація будь-яких осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх за місцезнаходженням предмета іпотеки без попереднього письмового повідомлення та узгодження з іпотекодержателем - АТ «Ощадбанк» є неправомірною та такою, що порушує положення чинного законодавства, умови укладеного іпотечного договору та негативно впливає на законні права та інтереси АТ «Ощадбанк» під час проведення виконавчих дій з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, у зв`язку із чим просить, виселити відповідачів із вищевказаної квартири.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі.

Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідачі відзив не подали, наявні всі умови, встановлені ст.280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.

Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.

Оцінивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти і відповідні ним правовідносини.

26 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 605, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 85000,00 грн., строком на 180 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 20 червня 2023 року (а.с.5-7).

Крім того, 26 червня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Т.В. і зареєстрований за № 1193, предметом іпотеки за умовами якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією вказаного іпотечного договору (а.с.10-13).

Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З копії Витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон і відчуження об`єктів нерухомого майна №19371630, сформованого 26.06.2008, встановлено, що на квартиру АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 , приватний нотаріус Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Т.В. внесла заборону на нерухоме майно на підставі іпотечного договору (а.с.14).

12.11.2012 Чугуївським міським судом Харківської області ухвалено рішення за позовом Чугуївського міськрайонного прокурора Харківської області в інтересах держави в особі ПАТ «Державний ощадний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 113 781,96 грн (а.с.15-17).

З копії довідки № 2310-44/27 від 30.01.2018, виданої відділом реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якого часу здійснена реєстрація, не зазначено (а.с.22).

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини 1, 2 ст.15 ЦК України).

Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1 і 5 статті 81 ЦПК України).

Ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.1 першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно із ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із частин 1 і 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Ч.3 ст.109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тобто, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК України.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У той же час, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Такий правовий висновок наведений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-1449цс15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-2830цс15, від 06 березня 2018 року у справі №03/1590/15-ц, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Разом з тим, судом встановлено, що пунктом 2.2 розділу 2 іпотечного договору, який був укладений 26.06.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 , передбачено, що іпотекодавець не повинен без згоди іпотекодержателя розпоряджатись будь-яким чином предметом іпотеки або його частиною, проводити капітальний ремонт предмета іпотеки, а також укладати стосовно предмета іпотеки договори оренди (найму), лізингу, та будь-які інші договори, що встановлюють обтяження предмета іпотеки.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.

З копії довідки № 2310-44/27 від 30.01.2018, виданої відділом реєстрації місця проживання особи Чугуївської міської ради, встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , з якого часу здійснена реєстрація, не зазначено (а.с.22).

На порушення укладеного договору іпотеки, за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом з неповнолітніми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поселилися та зареєструвалися без згоди банку, отже самоправно ОСОБА_1 разом з дружиною ОСОБА_2 неповнолітніми дітьми ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а тому встановлений ч. 2 ст.109 ЖК України порядок виселення з одночасним наданням іншого постійного житла на них поширюватися не може, оскільки стосуються захисту лише законних прав осіб, що виселяються з іпотечного житла, на яке звернуто стягнення і придбаного не за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз статей 29 та 31 ЦК України дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Оскільки на час вирішення спору ОСОБА_1 вже не мав права на користування квартирою, то не мають такого права і його малолітні діти.

Щодо позовних вимог про зобов`язання зняти з реєстраційного обліку відповідача, суд відмовляє в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.3.1. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 № 1077 та п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення.

Дане рішення суду є підставою для органів, що здійснюють реєстрацію та зняття з реєстраційного обліку для виселення відповідача з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин вказані позовні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню як передчасні, оскільки компетентний орган не відмовив позивачу у знятті з реєстр рації у спірній квартирі відповідача у справі.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України і Закону України «Про судовий збір» суд стягує з відповідачів на користь позивача 1762 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 31, 310, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 9, 10, 33, 39, 40, 39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 2, 5, 12, 13, 76-82, 133, 141, 209, 247 ч. 2, 258, 259 ч. 6, 263-265, 268 ч. 6, 273, 351, 352, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Виселити з квартири, яка є предметом іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судовий збір на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. в рівних частках з кожного.

В інший частині - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя -

Повний текст рішення виготовлений 13.08.2019.