Справа № 597/1397/19
Провадження № 2/597/312/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"12" грудня 2019 р. Заліщицький районний суд Тернопільської області
в складі: судді Шевчук В.М.
за участю секретаря судового засідання Николайчук З.М.
представника позивачки ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Заліщики цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки
Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять суд їх задоволити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи по суті, що підтверджується матеріалами справи, та не надав у встановлений судом строк відзиву до суду. Тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача з постановленням заочного рішення.
Заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.
Як встановлено судом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрували шлюб 20 квітня 1993 року в Подільській сільській раді Заліщицького району Тернопільської області.
Рішенням Заліщицького районного суду № 597/885/17 від 03.10.2017 року шлюб між ними було розірвано.

Під час спільного подружнього життя сторонами побудовано будинковолодіння, яке складається з: житлового будинку літери А, веранди літери а, півпідвалу літери Ппд, господарського будинку літери Б, підвалу літери Пд, огорожі-1, воріт-2, колодязя-К, вартістю 385410 гривень 50 копійок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконавчого комітету Подільської сільської ради народних депутатів Заліщицького району Тернопільської області від 17.03.1993 року відповідачу ОСОБА_3 виділено земельну ділянку, площею 0,25 га, для будівництва жилого будинку по АДРЕСА_2 .

Згідно рішення виконавчого комітету Подільської сільської ради народних депутатів Заліщицького району Тернопільської області № 23 від 22.06.1993 року відповідачу ОСОБА_3 надано дозвіл побудувати на присадибній ділянці АДРЕСА_2 жилий будинок.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Подільської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області № 26 від 27.11.2018 року про присвоєння адресного номера земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку з АДРЕСА_3 , житловому будинку ОСОБА_3 присвоєно - адресний номер АДРЕСА_1 .

Згідно рішення виконавчого комітету Подільської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області № 38 від 25.10.2001 року за ОСОБА_3 , жителем с.Поділля Заліщицького району Тернопільської області, узаконено побудований господарський будинок, розміром 11,60х6,80 та гараж, розміром 4,8х8,8, які об`єднані спільною крівлею.

Згідно рішення виконавчого комітету Подільської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області № 235 від 10.12.2018 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,2500 га, яка розташована на території Подільської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 171955969 від 27.06.2019 року земельна ділянка, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0006, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , дата державної реєстрації 25.04.2019 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» йдеться про те, що Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих які згідно із законом не можуть належати (виключені з цивільного обороту), незалежно на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що побудоване сторонами під час шлюбу будинковолодіння по АДРЕСА_1 , є їх спільною сумісною власністю.

Згідно ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Згідно з нормою ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такі правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 та від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Таким чином, враховуючи, що спірний об`єкт незавершеного будівництва у даній справі збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на 1/2 частину спірного об`єкта незавершеного будівництва та визнання за нею права власності на Ѕ частину земельної ділянки, на якій розташований об`єкт спірних правовідносин, з огляду на її призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, оскільки реєстрація права власності на таку відповідачем проведена після побудови у період шлюбу спірного майна, яке на ній розташоване.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину невведеного в експлуатацію будинковолодіння, як об`єкта незавершеного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 .

Поряд з тим, суд знаходить такими, що підлягають задоволенню і вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину земельної ділянки, на якій розташований об`єкт спірних правовідносин, з огляду на її призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, оскільки відповідач одержав її під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, тому вона підлягає поділу між сторонами як об`єкт спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п.18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень ст.81, 166 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сімісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, бідівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди, у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зазначені позивачкою обставини унеможливлюють іншим способом захистити її права та інтереси.

Щодо судових витрат, понесених позивачкою, суд приходить до висновку, що витрати по сплаті судового збору в розмірі 4655 гривень підлягають стягненню з відповідача, а витрати за виготовлення технічного паспорту на будинковолодіння в розмірі 6735 гривень стягненню не підлягають, оскільки дані витрати не відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Виходячи з наведеного вище, керуючись ст.ст. 15, 16, 181, 317, 319, 321, 346, 350, 351, 368, 369 Цивільного кодексу України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 81, 120, 166 Земельного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 76, 141, 211, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 280-284, 288-289, 354 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки задовольнити повністю.

Визнати невведене в експлуатацію будинковолодіння, як об`єкт незавершеного будівництва, за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину невведеного в експлуатацію будинковолодіння, яке складається з: житлового будинку літери А, веранди літери а, півпідвалу літери Ппд, господарського будинку літери Б, підвалу літери Пд, огорожі-1, воріт-2, колодязя-К, вартістю 385410 (триста вісімдесят п`ять тисяч чотириста десять) гривень 50 копійок.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :02:003:0006, вартістю 80050 (вісімдесят тисяч п`ятдесят) гривень, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_1 , в користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , 4655 (чотири тисячі шістсот п`ятдесят п`ять) гривень судових витрат.

В частині стягнення в користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 витрат по сплаті за виготовлення технічного паспорту на будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , в розмірі 6735 (шість тисяч сімсот тридцять п`ять) гривень, відмовити за безпідставністю.

Заочне рішення набирає законої сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу, яка подається Тернопільському апеляційному суду протягом 30 днів з дня його складення, а відповідачем протягом 30 днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повне судове рішення складено 20.12.2019 року.

Суддя

В. М. Шевчук