пр. № 6/759/1145/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Слепець Є.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві подання Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про надання дозволу на реалізацію майна боржника ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження АСВП № 50375450

ВСТАНОВИВ:

Заступник начальника відділу Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві звернувся до суду з поданням в якому просить надати дозвіл на реалізацію майна боржника ОСОБА_1 , а саме: 5/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу по виконавчому провадженню АСВП № 50375450. В обґрунтування подання вказано, що оскільки боржник добровільно рішення Святошинського районного суду м.Києва від 18.11.2015 року не виконує, інші заходи примусового виконання виявилися безрезультатними, тому слід реалізувати належну по закону ОСОБА_1 частку нерухомого майна, яка наразі не оформленна відповідним чином згідно ч. 10 ст. 440 ЦПК України.

Відповідно до ч.10, ч. 11 ст. ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Суд негайно розглядає подання державного виконавця, приватного виконавця без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Тоді як, державний виконавець, подавши вказане подання до суду не з"явився, будь-яких заяв про розгляд такого без його участі суду не надав.

Крім того, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною 1 статті 18 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у вказаному Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно доЗакону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавце проваження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 48 Закону України «Про виконавце проваження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Судом встановлено, що на виконанні відділі перебуває виконавче провадження АСВП № 50375450 з примусового виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18.11.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 14.11.2013 року у розмірі у розмірі 228 820 (двісті двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять) грн. 33 (тридцять три) коп. та 3 % річних за порущення грошового зобов`язання у розмірі 6 074 (шість тисяч сімдесят чотири) грн. 71 (сімдесят одна) коп., судові витрати у розмірі 2 348 грн. 95 коп.

Так, подаючи вказане подання ВДВС вказує на те, що боржнику фактично належить на праві власності 5/8 частки житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_3 , тоді як таке майно належним чином не зареєстроване, що по суті позбавляє ВДВС можливості його реалізувати задля виконання вказаного вище виконавчого провадження.

Дослідивши уважно надані суду матеріали подання та зокрема матеріали спадкової справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного подання, оскільки із матеріалів спадкової справи вбачається, що сам боржник ОСОБА_1 , неодноразово звертався до державного нотаріуса із заявами про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_1 , одного разу навіть зі скаргою до Міністерства Юстиції України на державного нотаріуса щодо не видачі йому такого свідоцтва на спадщину за заповітом, тоді як у видачі такого свідоцтва йому було відмовлено державним нотаріусом з причин існування судових спорів, накладеного на будинок арешту, що загалом і позбавляє права наразі суд прийняти позитивне рішення по вказаному поданню, оскільки ч. 10 ст. 440 ЦПК України не передбачає такого стягнення нерухомого майна за наявності спору про право на нього.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення такого подання ВДВС. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 47, 48, 124, 129-1 Конституції України, ст. ст. 78-82, 259, 260, 353, 440 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про надання дозволу на реалізацію майна боржника ОСОБА_1 , відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому повна ухвала суду не були вручені у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: Коваль О.А.