КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 355/183/17

провадження № 22-ц/824/8417/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБолотова Є.В., Музичко С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Сокуренка Євгена Сергійовича на рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 червня 2017 року /суддя Єременко В.М./

у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 106219,65 грн./а.с. 5-6/

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 26.06.2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності та відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, житловою площею 54.3 кв. м., що розташований в АДРЕСА_1 та шляхом заборони будь-яким способом укладати угоди стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження. /а.с. 148-149/

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08.08.2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, рішення Баришівського районного суду Київської області від 26.06.2017 року залишено без змін. /а.с. 189-192/

ПАТ КБ «ПриватБанк», подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 27.03.2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08.08.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. /а.с. 228-232/

Свою позицію суд касаційної інстанції обґрунтував тим, що апеляційний суд у порушення вимог закону та статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, норми матеріального права та обставини не врахував, не перевірив доводів позивача про те, що строк дії вказаного кредитного договору встановлено до 08 серпня 2017 року, не перевірив надану банком виписку про рух коштів та доводи банку про те, що позичальником 18 квітня 2014 року було проведено операції зі зняття готівки з карткового рахунку позичальника, на що посилався позивач, як на дії, які свідчать про переривання позовної давності, не зробив висновку чи є це діями, передбаченими статтями 264 ЦК України, які свідчать про переривання позовної давності, у судовому рішенні не навів мотивів відхилення цих доводів.

При новому розгляді, судом апеляційної інстанції встановлене наступне.

Так, в апеляційній скарзі, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Є.С. посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції, зокрема те, що банком пропущено загальну позовну давність на звернення до суду з вимогами до відповідача. Вважає, що не встановлено належним чином обставин справи та не взято до уваги, що термін дії картки встановлено до серпня 2017 року та те, що відбулося переривання позовної давності. Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг строку позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Вважає, що зняття кредитних коштів 18.04.2014 року у розмірі 3 000,00 грн., 200,00 грн. та 1 000,00 грн., здійснення покупки товару на суму 9 977,59 грн., що підтверджується випискою про рух коштів за картою НОМЕР_1 є переривання строку позовної давності, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Баришівського районного суду Київської області від 26.06.2017 року, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № бн від 26.11.2012 року, ОСОБА_1 підписала анкету-заяву та отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. /а.с. 12/

Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Станом на 22.11.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» нарахував відповідачу суму заборгованості за Кредитним договором б/н в розмірі 106 219, 65 грн., з яких 15 532, 03 - заборгованість за кредитом, 82 283, 50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 869, 85 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 5 034, 27 грн. (процентна складова). /а.с. 11/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався нормами ч. 4 ст. 267 ЦК України, відповідно до якої, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Дослідивши графік погашення кредитної заборгованості та встановивши, що умови кредитного договору передбачають виконання зобов`язання частинами або у вигляді періодичних платежів, колегія суддів доходить висновку, що вчинення боржником оплати чергового платежу свідчить про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу, отже суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із спливом позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів також доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог банку, а саме в частині стягнення заборгованості за кредитом з відповідача у сумі 15 532, 03 грн. на підставі наступного.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.11.2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зазначити, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 26.11.2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, наявні правові підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 15 532, 03 грн.

Вимоги по ст. 625 ЦК України не заявлялись у даному спорі, тому у цьому провадженні не розглядаються.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 14-131цс19.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає сума сплаченого судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 233, 92 грн. та сума сплаченого судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 257, 31 грн.

Керуючись ч. 1 ст. 376 ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Сокуренка Євгена Сергійовича на рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 червня 2017 року - задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 червня 2017 року -скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» /м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50/ заборгованість у розмірі 15 532, 03 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» /м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50/ суму сплаченого судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 233, 92 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» /м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50/ суму сплаченого судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 257, 31 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: