Дата документу 17.12.2019 Справа № 336/5627/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5627/19
Провадження №22-ц/807/3436/19
Головуючий в 1-й інстанції - Дмитрюк О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2019 року, ухвалене в м. Запоріжжі у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ:

05.09.2019 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаною заявою, в якій просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців, та заборонити ОСОБА_2 перебувати з нею, як з постраждалою особою, в місці спільного проживання (перебування); заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою ОСОБА_1 ; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку; зобов`язати ОСОБА_2 пройти програму для кривдників та постраждалих осіб.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2019 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги заяви у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те що, матеріалами справи та наданими в судовому засіданні доказами підтверджується вчинення протягом тривалого часу ОСОБА_2 домашнього насильства у формі психологічного насильства стосовно ОСОБА_1 . Вчинення насильства в сім`ї носить тривалий та систематичний характер, як на час ухвалення рішення судом першої інстанції, так і на теперішній час, а тому існують і надалі ризики можливого продовження таких дій, що є підставою для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 16.01.2009 р. сторони перебували у шлюбі, який було розірвано 30.10.2017 р.

В провадженні Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження № 0004477 від 24.11.2017 р. за ч. 1 ст. 125 КК України щодо нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень невстановленою особою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

В провадженні Кирилівського ВП Мелітопольского ВП ГУНП в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження № 0000079 від 09.05.20118 р. за ч. 3 ст. 185 КК України за заявою ОСОБА_1 про те, що в період часу з 20.10.2017 року до 28.04.2018 року, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , проник до її будинку та викрав майно на загальну суму 29795,00 грн. (а.с.13).

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження № 336/6991/18 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, потерпілою у даному кримінальному провадженні є ОСОБА_1 , що не заперечувалось сторонами.

З відповіді Запорізької місцевої прокуратури № 1 від 03.03.2018 року за вих. № 131-980-18 встановлено, що за заявою ОСОБА_1 до ЄРДР внесені відомості за фактом погроз знищення майна загальнонебезпечним способом за № 0000786 за ст. 195 КК України, яке перебуває в провадженні Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області (а.с.14).

В провадженні судів перебуває декілька цивільних справ, де ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сторонами, тобто між ними існують і цивільно-правові спори (а.с.38-48).

Висновком ОПП "Взаємодія" № 188 від 02.09.2019 встановлено, що у розумінні Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" ОСОБА_2 характеризується як кривдник. Внаслідок насильницьких дій, вчинених ОСОБА_2 , у ОСОБА_1 спостерігаються зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості.

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що за жодним із кримінальних проваджень на які вказує заявник не постановлено вирок, та у встановленому законом порядку, не встановлено вже тривалий час вини ОСОБА_2 у вчиненні злочинів відносно ОСОБА_1 , а висновок психолога-психоаналітика не може бути єдиною підставою для задоволення заяви. З оглянутого судом відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 під час спілкування з ОСОБА_2 в приміщенні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя першою проявляє агресію по відношенню до ОСОБА_2 , провокуючи останнього на відповідні дії.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3,4,14 та 17 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб:1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Згідно вимог ч.3 ст. 3 цього Закону, дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною 3 статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів учасників процесу, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження реалізації прав та свобод у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надавши, оцінку наданим доказам, суд встановив, що заявником не було надано беззаперечних доказів на підтвердження того, що в разі не застосування вказаних заявником в заяві про видачу обмежувального припису, заходів та обов`язків щодо вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства в контексті положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника, а також настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що саме останній вчинив щодо заявника домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Сама поведінка ОСОБА_1 навіть в засіданні суду апеляційної інстанції, яка проявляла агресію в сторону присутнього в суді ОСОБА_2 , не реагувала на зауваження членів колегії суддів, кричала на суддів, вступала з судом в суперечку, підтверджує висновки суду попередньої інстанції, що така поведінка провокує ОСОБА_2 і не веде до конструктивного залагодження конфлікту.

Залишились не спростованими доводи ОСОБА_2 , та його представників, що з моменту їх розлучення саме в кінці 2107 року та на початку 2018 року виникли вказані конфлікти та суперечки, відносно яких і були внесені відомості про кримінальні правопорушення, і з чого часу він взагалі уникає з заявницею будь-яких зустрічей та спілкування, окрім обов`язкових в суді, де саме ОСОБА_1 і створює конфлікти, що жодних нових обставин, які б вимусили ОСОБА_1 саме зараз звернутись з цією заявою до суду не виникло.

Крім того, слід зазначити, що сторони у справі зареєстровані за однією адресою в одному будинку, між ними тривають судові спори щодо поділу майна, задоволення заяви в тому вигляді який просила заявник, а саме: заборони ОСОБА_2 перебувати з нею в місці спільного проживання (перебування); заборони ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця її проживання (перебування), фактично призведе до позбавлення останнього права користування житлом, яке він має при наймі за вказаним фактом реєстрації.

Щодо вимог заборони ОСОБА_2 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 то остання не визначила і не зазначила адреси вказаних місць, в тому числі і на запитання суду апеляційної інстанції, що взагалі унеможливлює виконання рішення суду в цій частині.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що докази наявні в матеріалах справи є достатніми для задоволення вимог заяви не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Не знайшли свого підтвердження й ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані докази, дав їм належну правову оцінку, вірно встановив характер правовідносин, що склались між сторонами та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції, який, в свою чергу, дослідив зібрані у справі докази, надав їм належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 грудня 2019 року

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков