Справа № 545/76/19
Провадження № 2/545/302/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2019 р. Полтавський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - Гальченко О.О.,

за участю секретаря - Артеменко А.О.,

представника відповідача - адвоката Божко Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ :

Представник позивача 09.01.2019 року звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що відповідачка ухиляється від виконання умов підписаної заяви № б/н від 25.10.2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 18 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, внаслідок чого станом на 21.12.2018 року утворилась заборгованість у загальній сумі 43 337,89 грн., яка складається із : нарахованих відсотків за користування кредитом - 22 709,93 грн., нарахованої пені - 18 088,06 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6. «Умов та правил надання банківських послуг» - штраф ( фіксована частина ) - 500 грн., штраф ( процентна складова ) - 2 039,90 грн. Послались на те, що згідно підписаної заяви № б/н від 25.10.2011 року відповідачка не виконала своїх обов`язків перед позивачем за вказаним договором, а тому представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги повністю, стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості та судові витрати понесені позивачем при подачі позову до суду.

В судове засідання сторони у справі не з`явилися. Представник позивача, не зважаючи на те, що його явка була визнана судом обов`язковою, надавши суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, де прохав позовні вимоги задовольнити повністю ( а. с. 68, 74, ). Відповідачка, будучи повідомленою належним чином про час і місце розгляду справи, про що матеріали справи містять відповідні докази.

Представник відповідачки в особі адвоката - Божко Т.Б. ( а. с. 57 - 59 ) позов заперечила з підстав не надання представником позивача належних доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог, а саме АТ КБ «Приватбанк» не надано конкретного розрахунку заявлених ним позовних вимог ( не зазначено : яка саме сума коштів отримана ОСОБА_1 від АТ КБ «Приватбанк» у якості основної суму кредиту, скільки нараховано відсотків за користування кредитом, виходячи із якого розміру відсотків, погодженого сторонами, з якого часу утворилася заборгованість по кредитному договору, яким чином визначено суму пені ( по якій формулі та за який конкретно період ). Крім того, прохала відмовити в задоволенні позову, так як «Умови та Правила надання банківських послуг» АТ КБ «Приватбанк», а також «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», на які посилається представник позивача при зверненні до суду, як на підставу, заявлених ними позовних вимог, не можна вважати складовими частинами укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» кредитного договору, оскільки неодноразово змінювалися самим банком, а ОСОБА_1 не підписувались. Тому, суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з`явившихся сторін, по наявним матеріалам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 25.10.2011 року. Позивач посилається на дану заяву, як на підставу для отримання ОСОБА_1 кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 18 000 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

На ухвалу суду від 20.06.2019 року про витребування доказів позивач у наданій відповіді з додатками не зазначив, яка сума заборгованості за тілом кредиту перед банком виникла у ОСОБА_1 . Крім того, не зміг надати розрахунок нарахованих відсотків за користування кредитом та пені ( а. с. 87 - 111 ). А в тексті позовної заяви лише зазначено : «У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 21.12.2018 року має заборгованість 43 337,89 грн., з яких : 22 709,93 грн. нараховано відсотків за користування кредитом; 18 088,06 грн. нараховано пені, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. «Умов та правил надання банківських послуг» : 500 грн. - штраф ( фіксована частина ), 2 039,90 грн. штраф ( процентна складова ). Також, на ухвалу суду позивачем було надано таблиці із визначенням нарахувань та сплат ОСОБА_1 коштів, але в них не зазначено ні формул, по яким проводилися нарахування ні самих розрахунків, тобто перевірити правильність нарахувань у суду не має технічної можливості.

Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк ( термін ).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконанням або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання ).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України ).

Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ( ст. 1055 ЦК України ).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться ( роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо ). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець ( в даному випадку АТ КБ «Приватбанк» ).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( у тому числі сплатити гроші ), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг ( ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» ( далі - Закон № 1023-XII ).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

У заяві б/н від 24.10.2011 року, яку підписала ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» не зазначено суму кредиту, розмір відсотків за користування коштами, самого кредитного договору ОСОБА_1 і АТ КБ «Приватбанк» не укладали, а вважати підписані документи договором приєднання, в розумінні Цивільного кодексу України, у суду не має підстав.

ОСОБА_1 , як пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не могла ефективно здійснити свої права бути проінформованою про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді Заяви про надання кредиту та «Умов та правил надання банківських послуг», оскільки «Умови та правила надання банківських послуг» - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, прохав стягнути : заборгованість за відсотками, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, але не зазначив заборгованість по тілу кредиту ( суму, яку фактично отримав в борг позичальник ).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 жовтня 2011 року, посилався на «Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна», 30 днів пільгового періоду та «Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «Приватбанку» ресурс : Архів «Умов та правил надання банківських послуг» розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та «Витягом з Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку» ресурс : Архів «Умов та правил надання банківських послуг» розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі : пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта ( позичальника ) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору ( 12 місяців з моменту підписання ), позовну давність щодо вимог банку - 50 років ( пункт 1.1.7.31 згаданих «Умов…» ), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Витяг з Тарифів…» та «Витяг з Умов…» розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та «Правил надання банківських послуг «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки ( пені, штрафів ), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони ( банку ), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року ( провадження № 6-16цс15 ) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком «Витяг з Тарифів…» та «Витяг з Умов…» не можуть розцінюватися як стандартна ( типова ) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем «Правила надання банківських послуг «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Невід`ємною частиною кредитного договору згідно з пунктами 2.1.1.2., 2.1.1.12.13. витягу з «Умов та Правил..» є «Пам`ятка клієнта», яка видається позичальнику, визначає, зокрема умови кредитування, вид кредитної картки. Така «Пам`ятка…» у матеріалах справи відсутня, ОСОБА_1 не підписувалась, що підтверджує відсутність між сторонами відносин кредитування.

Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин ( 25 жовтня 2011 року ) до моменту звернення до суду із вказаним позовом ( 09.01.2019 року ), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з «Тарифів…» та Витяг з «Умов…» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з «Тарифів…» та Витяг з «Умов…» не можуть розцінюватися як стандартна ( типова ) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Європейський суд з прав людини ( ЄСПЛ ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів ( рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61 ). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи ( рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123 ).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому, їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці ( рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65 ). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними ( рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36 ).

Велика Палата Верховного Суду по аналогічній справі №342/180/17 вважала, що Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» ресурс : Архів «Умов та правил надання банківських послуг» розміщених на сайті : https://privatbank.ua/terms/, які містилися в матеріалах справи не визнавалися відповідачкою та не містили її підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки ( пені, штрафів ) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Суд не може прийняти до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем, оскільки на АТ КБ «Приватбанк» не визначив, яка сума заборгованості за тілом кредиту існує у ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк».

За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про не можливість задоволення позову.

Керуючись ст. ст.141, 280-282, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення надруковано суддею в нарадчій кімнаті та є оригіналом.

Суддя: О. О. Гальченко