Справа № 159/5216/18 Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О.
Провадження № 22-ц/802/657/19 Категорія: 20 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Прадищук Л. М.,

представника відповідачів адвоката Дзивульської Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування гаража недійсним як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування гаража недійсним та визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позов мотивовано тим, що позивач з ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з 18.07.1991 по 07.03.2012. За час шлюбу ними було набуто у спільну сумісну власність рухоме та нерухоме майно, яке було предметом розгляду в судовому порядку, за винятком будівлі гаража № АДРЕСА_1. 27.09.2018 позивач дізнався про незаконне відчуження вказаного гаража ОСОБА_3 шляхом дарування ОСОБА_2 . Вважає такі дії незаконними, оскільки шляхом шахрайства ОСОБА_3 заволоділа майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просить визнати договір дарування гаража недійсним та визнати його об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2019 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що даючи оцінку доводам відповідача, суд першої інстанції невмотивовано не взяв до уваги того, що спірний гараж у 2000 році придбав саме він, однак, оскільки на час придбання гаража він не був зданий в експлуатацію, то угода посвідчена не була через відсутність правовстановлюючих документів, відповідач неправомірними діями захопила гараж та надалі подарувала його їх сину ОСОБА_2 .

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали спільний відзив на апеляційну скаргу, в якому вказують, що ОСОБА_3 на законних підставах подарувала ОСОБА_2 гараж, оскільки ОСОБА_3 з ОСОБА_1 розірвала шлюб 07.03.2012 року, а набула у власність цей об`єкт після розірвання шлюбу в 2014 році, тому він не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач та його представник адвокат Прадищук Л. М. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Представник відповідачів адвокат Дзивульська Л. В. апеляційну скаргу позивача не визнала та просила залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідачів, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено будь-яких достовірних обставин, на які посилається позивач. Позовні вимоги ним не доведено будь-якими належними та допустимими доказами, а навпаки повністю спростовано матеріалами справи.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07.03.2012.

10 травня 2016 року ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області затверджено мирову угоду між сторонами про поділ майна подружжя, відповідно до якої проведено розподіл цілого бетонного стрічкового фундаменту під житловий будинок та автомобіля з саморобним причіпом (а.с. 42).

ОСОБА_3 в листопаді 2015 року зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні спірним гаражем, проте ухвалою суду від 07.12.2015 заяву позивача було залишено без розгляду (а.с. 41).

Із приєднаної до справи технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва індивідуального гаража, убачається, що цю технічну документацію замовляла ОСОБА_3 відповідно до договору від 18.03.2015 (а.с. 6-7).

11.03.2015 Ковельською міською радою прийнято рішення, у відповідності з яким ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо земельної ділянки під гараж в кооперативі по експлуатації гаражів «Мотор» на підставі будівельного паспорта на гараж від 08.10.1990 та протоколу засідання наглядової ради кооперативу «Мотор» від 11.07.2014 (а.с. 38, 35).

Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 06.06.2015 року підтверджується факт отримання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0055 га для будівництва індивідуального гаража.

Із нотаріально посвідченого договору дарування гаража від 19 липня 2017 року слідує, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 гараж № АДРЕСА_1 кооператив по експлуатації гаражів, який належав їй на праві власності зареєстрованому в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 січня 2017 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 04) - а.с. 14-15.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги твердження позивача про придбання ним гаража за договором купівлі-продажу в 2000 році в період шлюбу з посиланням на ст. 208 ЦК України, відповідно до якої правочин між фізичними особами на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі, а також ст. 657 ЦК України, відповідно до якої договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Документів, які б підтверджували набуття у власність гаража позивачем, матеріали справи не містять. Покликання позивача в апеляційній скарзі на покази свідків не заслуговують на увагу, оскільки укладення угоди щодо придбання нерухомого майна не може бути підтверджено такими доказами, як покази свідків.

Крім того, судом першої інстанції було витребувано і досліджено цивільну справу Ковельського міськрайонного суду №159/182/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, з якої убачається, що ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 10 травня 2016 року було визнано мирову угоду щодо розподілу спільного майна подружжя між сторонами, відповідно до якої оспорюваний гараж не визнано суб`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Отже судом першої інстанції підставно встановлено і це підтверджено вказаними вище документами, які наявні в матеріалах справи, що одноосібним власником гаража на час укладення договору дарування була ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В даній справі позивач заявив позовні вимоги про визнання договору дарування гаража недійсним та визнання його об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Підстави для визнання гаража спільною сумісною власністю подружжя в матеріалах справи відсутні.

Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом (частина перша статті 370 ЦК України).

Якщо право власності на нерухоме майно вже було зареєстрованим за одним із членів подружжя, то питання про те, чи були відповідні об`єкти нерухомого майна зареєстрованими за цим членом подружжя саме під час його перебування з іншим членом подружжя у шлюбі, а також про те, чи поширюється на ці об`єкти режим спільної сумісної власності подружжя, можуть бути вирішені у спорі про поділ спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України.

З огляду на встановленустаттею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочинів, обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог позову про визнання недійсним укладеного 19 липня 2017 року договору дарування.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції спотворено його позовні вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні дав правову оцінку позовним вимогам щодо визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності та у зв`язку з цим і визнання недійсною угоди щодо відчуження гаража, адже підставою недійсності даної угоди позивач зазначив відчуження гаража як об`єкта спільної сумісної власності без його згоди.

Покликання на витяг з ЄРДР та копію ухвали слідчого судді щодо розслідування за заявою ОСОБА_1 стосовно незаконних дій службових осіб є безпідставним, оскільки будь-якого відношення до предмета та підстав заявленого позову дані матеріали не мають.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК).

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясуванняобставин, щомаютьзначення для справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2019 року в даній залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді