Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 303/7414/16-ц

провадження № 61-34079св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представник відповідача - Гичко Богдан Іванович,

треті особи: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Кожух О. А., Бисага Т. Ю. від 23 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), треті особи: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), приватний нотаріус Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І. М., про визнання недійсними договорів факторингу та відступлення права вимоги в порядку захисту прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2005 року між ним та акціонерно-комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк Україна»), було укладено кредитний договір № ML-800/050/2005 про надання споживчого кредиту у сумі 80 000 дол. США. 18 лютого 2008 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк Україна») було укладено кредитний договір № ML-801/018/2008 про надання споживчого кредиту у сумі 100 000 дол. США. 11 липня 2008 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк Україна») було укладено кредитний договір №CL-801/051/2008 про надання споживчого кредиту у сумі 30 916 дол. США.

28 жовтня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н та договір про відступлення права вимоги.

Оскільки зазначений договір купівлі-продажу кредитного портфелю має характер договору факторингу, а споживчі кредити, придбані відповідачем, є валютними, і право вимоги, згідно договору про відступлення права вимоги надає право вимагати повернення кредиту та відсотків у доларах США, позивач вважає, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не мало законного права укладати вказані договори, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» 28 жовтня 2011 року діяло розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року, згідно з підпунктом 2 пункту 1 якого набуття відступлення права вимоги до боржника фізичної особи не допускається.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 28 жовтня 2008 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині купівлі-продажу кредитних договорів, укладених з ОСОБА_1 та визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 28 жовтня 2008 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення права вимоги за кредитними договорами, укладеними з ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів того, що при укладенні відповідачем оспорюваних правочинів, були порушені його права та інтереси; будь-яких обставин, які відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є підставами для недійсності правочину, при укладенні між відповідачами договору купівлі-продажу кредитного портфелю, суду не надав. Разом із тим, підставою відмови у позові суд зазначив пропуск позивачем позовної давності, передбаченої статтею 257 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у позові з інших підстав.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов двох взаємовиключних висновків щодо підстав відмови у позові, зокрема, не доведено, що право позивача є порушене, а також, що у позові необхідно відмовити за спливом позовної давності. Оскільки за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, наявність якого позивач не довів, то у задоволенні позову необхідно відмовити саме у зв`язку з його безпідставністю.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року, згідно з підпунктом 2 пункту 1 якого набуття відступлення права вимоги до боржника фізичної особи не допускається. Оскільки умови кредитних договорів, укладених із позивачем, передбачали застереження стосовно валютних платежів, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має і не може мати будь-яких ліцензій щодо здійснення валютних операцій у доларах США, то укладені між відповідачами оспорювані договори порушують права та інтереси позивача. Крім того, суд не перевірив, чи належним чином був повідомлений боржник про заміну сторони у зобов`язанні, чи вчиняв боржник дії, спрямовані на отримання доказів того, що відбулося відступлення права грошової вимоги факторові.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 303/7414/16-ц з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області. Відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення апеляційного суду Закарпатської області від 23 травня 2017 року.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 28 жовтня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» продав (переуступив) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактору), права на кредитний портфель, що включає в себе кредитні договори, перелік яких визначений в додатку до договору.

Відповідно до пункту 3.3 договору купівлі-продажу кредитного портфелю до фактора перейшли всі права вимоги за кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності зазначеним договором, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати суми основного боргу, правами вимоги до боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до боржників щодо сплати штрафних санкцій.

28 жовтня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «ОТП Банк» відступило право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитними договорами, укладеними з ОСОБА_1 : № ML-800/050/2005 від 07 жовтня 2005 року, № ML-801/018/2008 від 18 лютого 2008 року, № CL-801/051/2008 від 11 липня 2008 року.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право відповідача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Установивши, що ОСОБА_1 не довів наявність будь-яких обставин, які відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання оспорюваних правочинів недійсними, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», яке було чинним на час укладання відповідачами оспорюваних правочинів, не допускає набуття відступлення права вимоги до боржника фізичної особи.

Ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги.

Тлумачення глави 73 ЦК України свідчить, що за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження у суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Оскільки оскаржуване рішення апеляційного суду залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун