Постанова

Іменем України

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 454/884/17

провадження № 61-29913св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 липня 2017 року у складі судді Струс Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 рокуу складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»(далі - ТОВ «ФК «ЦФР», Товариство) про визнання недійсним пункту кредитного договору, посилаючись на те, що 11 квітня 2014 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 939523233, за яким він отримав кредит у розмірі 20 322,12 грн під 14,99 % річних на строк до 11 квітня 2018 року. Вважає несправедливимиумови пункту 4.8 вказаного договору про встановлення щомісячної плати за кредитом в розмірі 2,69 %, що складає 546,67 грн, оскільки, на його думку, така палата є винагородою за обслуговування кредиту. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним пункт 4.8 кредитного договору.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 07 липня 2017 рокув задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довів тих обставин, на які він посилався у позовній заяві як на підставу своїх вимог. Згідно з пунктом 10 кредитного договору позичальником отримано умови кредитування відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до укладення цього договору.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Встановлення в пункті 4.8 кредитного договору плати за користування кредитом не є платою за його обслуговування і не є супутньою послугою.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що в пункті 4.2 кредитного договору встановлена річна процентна ставка в розмірі 14,99 %, а в пункті 4.8 - щомісячна плата за кредитом в розмірі 2,69 %, що становить 546,67 грн, тобто умовами договору визначений подвійний розмір процентів. Відповідач не надав доказів того, які саме послуги йому надавалися за вказану плату, а також складових частин таких послуг. Він не був повідомлений про умови кредитування до укладення вказаного договору.

У травні 2019 року ТОВ «ФК «ЦФР» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що визначена пунктом 4.8 кредитного договору щомісячна плата за кредитом входить до складу щомісячного платежу, передбаченого графіком. Разова плата за кредитом, щомісячна плата за кредитом, плата за річною процентною ставкою є видами плати/процентів за кредитним договором. Товариство не здійснює будь-яких інших послуг, крім надання кредиту. Позивач був належним чином повідомлений про умови кредитування, про що свідчить пункт 10 кредитного договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Сокальського районного суду Львівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 травня 2018 року справу № 454/884/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судами встановлено, що 11 квітня 2014 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 939523233 (далі - Договір), за яким позичальник отримав кредит у розмірі 20 322,12 грн на строк до 11 квітня 2018 року.

Згідно з пунктом 4.2 Договору річна процентна ставка за кредитом становить 14,99 % річних.

Пунктом 4.6 Договору передбачено, що повернення кредиту, внесення плати за ним здійснюється щомісячно, за графіком платежів.

Разова плата за кредитом становить 350 грн (пункт 4.7 Договору).

Згідно з пунктом 4.8 Договору щомісячна плата за кредитом складає 2,69 % від суми кредиту, що становить 546,67 грн.

Пунктом 6 Договору передбачено, що до складу плати за кредитом входять плата за річною процентною ставкою, разова плата за кредитом та щомісячна плата за кредитом. Плата за кредитом нараховується з моменту надання кредиту. Щомісячна плата за кредитом входить до складу щомісячного платежу відповідно до графіку платежів (додаток до кредитного договору). Разова плата за кредитом справляється за рахунок наданого кредиту, відразу після його надання.

Додатком до Договору є графік платежів, в якому сторони погодили, що загальна сума щомісячного платежу становить 1 115,52 грн, яка складається з частини кредиту, що підлягає поверненню, плати за річною процентною ставкою, щомісячної плати за кредитом.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання Договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За змістом частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладання Договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судами встановлено, що визначена в пункті 4.8 Договору плата за користування кредитом не є платою за його обслуговування і не є супутньою послугою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що умови укладеного між сторонами договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, порядку погашення кредиту та періодичності платежів.

Крім цього, згідно з пунктом 10 Договору підписанням цього договору позичальник засвідчує (підтверджує), що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, передбачені частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та їх зміст, а також про всі інші умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Наведеним спростовуються доводи заявника про те, що на час укладання Договору в нього була відсутня інформація щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання недійсним пункту кредитного договору у зв`язку з його безпідставністю та недоведеністю заявлених ОСОБА_1 вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги про те, що в пункті 4.2 Договору встановлена річна процентна ставка в розмірі 14,99 %, а в пункті 4.8 - щомісячна плата за кредитом в розмірі 2,69 %, що становить 546,67 грн, тобто умовами Договору визначений подвійний розмір процентів, не заслуговують на увагу, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не посилався на таку обставину як на підставу своїх вимог, про що правильно зазначив апеляційний суд.

Посилання заявника на те, що ТОВ «ФК «ЦФР» не надало доказів того, які саме послуги йому надавалися за передбачену пунктом 4.8 Договору плату, а також складових частин цих послуг, є неспроможними, оскільки у кредитодавця виникає обов`язок зазначати вказану інформацію у випадку, коли така плата є винагородою. У справі, яка переглядається, суди встановили, що визначена в оспорюваному пункті плата за користування кредитом не є платою за його обслуговування і не є супутньою послугою, тобто не є комісією. Крім того, передбачена у вказаному пункті плата визначена у твердій грошовій сумі, розмір якої є незмінним протягом всього строку повернення кредиту, що підтверджується додатком до Договору (графіком повернення кредиту). Тобто вказана умова не містить змін в будь-яких витратах за кредитним договором - його ціною, яка визначена сторонами в сумі 53 544,77 грн.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 07 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 24 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов