Номер провадження: 22-ц/813/2993/19
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гаврилюка Юрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 жовтня 2015 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

03 червня 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 28 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір №266/2692ВCL3, відповідно умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 11 368 гривень, на строк до 28 грудня 2014 року із процентною ставкою за користування грошовими коштами у розмірі 28% річних.

Між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК Бізнесфінанс» укладено договір про відступлення права вимоги, за яким право вимоги за кредитним договором №266/2692ВCL3 від 28 грудня 2011 року відступлено ТОВ «ФК Бізнесфінанс».

08 жовтня 2012 року між ТОВ «ФК Бізнесфінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу №2, відповідно умов якого ТОВ «ФК Бізнесфінанс» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги від ОСОБА_1 коштів (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), право на одержання яких належить ТОВ «ФК Бізнесфінанс», а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набув право вимоги грошових коштів від ОСОБА_1 ..

Відповідно до виписки з реєстру боржників від 08 жовтня 2012 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 17 021,75 гривень.

На підставі зазначеного ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із позовом та просило стягнути заборгованість з позичальника ОСОБА_1 у повному обсязі.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 02 жовтня 2015 року позов задоволено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат Гаврилюк Ю.С., що діє в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, однак доказів на підтвердження проходження медичного огляду чи лікування саме 11 грудня 2019 року нею надано не було, крім того нею не було надано доказів на розірвання договору про правову допомогу із її адвокатом Гаврилюком Ю.С., який також не з`явився у судове засідання.

Від представника ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 20 грудня 2019 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляцію, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення зобов`язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 611 ЦК України)

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» (надалі - ПАТ «Платинум Банк») та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір зі страхуванням життя позичальника №266/2692ВCL3, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 11 368 грн., на строк до 28 грудня 2014 року із процентною ставкою за користування грошовими коштами у розмірі 28% річних, що підтверджується належно засвідченими копіями кредитного договору, заявою/анкетою та заявою на видачу готівки №85725160 від 28.11.2011р. (а. с. 156 - 158).

Через невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по кредитному договору №266/2692ВCL3 від 28 грудня 2011 року станом на 26 липня 2012 року у неї виникла заборгованість перед Банком у розмірі 15 255 грн., з яких: тіло кредиту - 11 162,25 грн., проценти за користування кредитом - 1 471,04 грн., пеня за порушення графіку заборгованості (148 днів) - 1 032, 01 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, складеним ПАТ «Платинум Банк» (а. с. 12).

26 липня 2012 року між ПАТ «Платинум Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Бізнесфінанс» (надалі - ТОВ «ФК Бізнесфінанс») укладено договір про відступлення права вимоги №20120726-Г, за яким право вимоги за кредитним договором №266/2692ВCL3 від 28 грудня 2011 року відступлено ТОВ «ФК Бізнесфінанс», про що ПАТ «Платинум Банк» повідомив боржника ОСОБА_1 26 липня 2012 року (а. с. 14).

Положення статей 512, 513 ЦК України передбачають, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна осіб у зобов`язанні пов`язана з тим, що попередні учасники зобов`язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов`язки переходять до суб`єктів, які їх замінюють. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 516 ЦК України).

Отже, до ТОВ «ФК Бізнесфінанс» перейшло право вимоги за кредитним договором №266/2692ВCL3 від 28 грудня 2011 року в розмірі 15 255 грн., з яких: тіло кредиту - 11 162,25 грн., проценти за користування кредитом - 1 471,04 грн., пеня за порушення графіку заборгованості (148 днів) - 1 032, 01 грн..

Боржник ОСОБА_1 за кредитним договором не сплачувала заборгованість ні новому, ні попередньому кредитору, внаслідок чого у неї станом на 05 жовтня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 17 021, 75 грн., яка складається з: тілу кредиту -11 162,25 грн.; процентів за користування кредитом - 3 821,97 грн.; пені за порушення графіку погашення заборгованості - 2 037,53 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 13).

08 жовтня 2012 року між ТОВ «ФК Бізнесфінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі - ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів») був укладений договір факторингу №2, за яким ТОВ «ФК Бізнесфінанс» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги від боржника ОСОБА_1 грошових коштів (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), право на одержання яких належить ТОВ «ФК Бізнесфінанс», а ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги грошових коштів від ОСОБА_1 , що підтверджується належно посвідченими копіями договору факторингу №2 (а. с. 162-171) та договору про заміну сторони у зобов`язанні від 08 жовтня 2012 року, укладеному між ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «ФК Бізнесфінанс» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» (а. с. 172-173).

Про укладення договору факторингу №2 ТОВ «ФК Бізнесфінанс» повідомив боржника ОСОБА_1 листом від 16 жовтня 2012 року (а. с. 15).

Відповідно до Виписки з реєстру боржників від 08.10.2012р. позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 17 021,75 грн. (а. с. 5).

Згідно частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до частини третьої статті 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Отже, внаслідок укладання вищевказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме - ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором №266/2692ВCL3 від 28 грудня 2011 року, позичальником згідно якого є відповідачка ОСОБА_2 , про що остання була повідомлена листом ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» від 16 жовтня 2012 року (а. с. 16).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позичальник ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаним договором. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором №266/2692ВCL3 від 28 грудня 2011 року в розмірі 17 021,75 грн..

Посилання адвоката Гаврилюка Юрія Сергійовича в інтересах відповідачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не сповістив її про розгляд справи належним чином й у порушення закону розглянув справу за її відсутності в заочному порядку, не приймаються до уваги за таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2015 року відкрите провадження у справі та справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 23 липня 2015 року о 14 год. (а. с. 35).

В судове засідання на 23 липня 2015 року та 02 жовтня 2015 року відповідачка ОСОБА_2 викликалася належним чином за зареєстрованим у встановленим законом порядку місцем проживання: АДРЕСА_1 (а. с. 34), що підтверджується наявними у справі рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення - «Судова повістка», але в суд не з`явилася.

02 жовтня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у встановленому законом порядку направив відповідачці копію заочного рішення суду від 02 жовтня 2015 року за зареєстрованим у встановленим законом порядку місцем проживання: АДРЕСА_1 , але рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачці повернулося до суду за спливом строку зберігання (а. с. 50).

Дійсно, вказані рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення - «Судова повістка» відповідачці повернулися до суду за спливом строку зберігання, але у даному випадку ця обставина не може служити підставою для скасування судового рішення за таких підстав.

Із заяви про перегляд заочного судового рішення, поданої адвокатом Гаврилюком Ю.С. в інтересах відповідачки ОСОБА_1 , вбачається, що відповідачка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що свідчить про те, що вона не повідомила кредитора про зміну свого місця проживання.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що при розгляді апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_2 також неодноразово викликалася в судове засідання, про що свідчать наявні у справі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення - «Судова повістка», й в апеляційний суд відповідачка також не з`являлася, що послужило підставою для неодноразового відкладення розгляду справи й тривалого розгляду справи в суді апеляційної інстанції та є підтвердженням того, що вона ухилялася від отримання судової повістки при розгляді справи й в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції.

В судове засіданні 14 лютого 2018 року з`явився адвокат Гаврилюк Ю.С., що представляє інтереси відповідачки ОСОБА_1 й заявив клопотання про витребування доказів (а. с. 117 - 120).

У останнє судове засідання, 11 грудня 2019 року, відповідачка ОСОБА_1 також викликалася у встановленому законом порядку, але не звилася, звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, її представник адвокат Гаврилюк Ю.С. також не з`явився в судове засідання та не повідомив суд про причини неявки.

На підтвердження поважності причини неявки в судове засідання відповідачка надала копію індивідуальної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , відкритої КУ «Міська госпрозрахункова консультативна поліклініка» (м. Одеса, вул. Жуковська, 30) без дати відкриття картки та дати відвідування, та копію консультативного висновку мамолога Медичного центру «Аюведа» (м. Ізмаїл, вул. Садова, 6), з якої вбачається, що вона отримала цю консультацію 23 травня 2015 року.

Колегія суддів вважає, що ці докази є недостовірними, недостатніми та взагалі не підтверджують поважність причини неявки відповідачки ОСОБА_1 в судове засідання на 11 грудня 2019 року, тому є законні підстави для розгляди справи за відсутності відповідачки та її адвоката.

За змістом статей 11, 27 ЦПК України, чинного на час розгляду справи, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно частини 2 статті 43 та частини 1 статті 44 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Таким чином, на учасників судового процесу, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав та виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання наданими правами.

Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу суперечить вимогам статті 6 та 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої України, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку та недопустимість зловживання процесуальними правами.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_4 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Матеріалами справи з достовірністю підтверджується те, що відповідачці ОСОБА_1 об`єктивно було відомо про наявність в суді першої інстанції спору про повернення кредиту й вона не проявила належної зацікавленості в розгляді справи судом першої інстанції і протягом двох років не зверталась за інформацією до суду про стан вирішення спору.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що відповідачка скористалися своїми процесуальними правами на власний розсуд і не з`явилася в судове засідання без поважних причин, тому немає підстав вважати, що судом першої інстанції порушені її права на участь в судовому засіданні.

Доводи адвоката Гаврилюка Юрія Сергійовича в інтересах відповідачки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що заочне рішення суду першої інстанції є незаконним й необґрунтованим, оскільки вона не підписувала кредитний договір та не отримувала кредитних коштів, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову, а саме, те, що вона не підписувала кредитний договір та не отримувала кредитних коштів, але ні відповідачкою, ні її представником не доведено вказані у запереченні обставини та взагалі не спростовані письмові докази надані позивачем на підтвердження підстав позову.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції наданими письмовими доказами з достовірністю та об`єктивністю доведено, те, що 28 грудня 2011 року між ПАТ «Платинум Банк» та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір зі страхуванням життя позичальника №266/2692ВCL3, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 11 368 грн., на строк до 28 грудня 2014 року із процентною ставкою за користування грошовими коштами у розмірі 28% річних, що підтверджується належно засвідченими копіями кредитного договору, заявою/анкетою та заявою на видачу готівки №85725160 від 28.11.2011р. (а. с. 156 - 158).

Належним чином доведено позивачем відступлення права вимоги за договором про відступлення права вимоги №20120726-Г від 26 липня 2012 року, укладеним між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК Бізнесфінанс» та за договором факторингу №2 від 08 жовтня 2012 року, укладеним між ТОВ «ФК Бізнесфінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», що підтверджується належно посвідченими копіями договору факторингу №2 (а. с. 162-171) та договору про заміну сторони у зобов`язанні від 08 жовтня 2012 року, укладеному між ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «ФК Бізнесфінанс» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» (а. с. 172-173).

Також не спростована відповідачем та її представником і сума заборгованості за кредитним договором №266/2692ВCL3 від 28 грудня 2011 року в розмірі 17 021,75 грн..

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до невірного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Гаврилюка Юрія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 20 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко