Постанова

Іменем України

18 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 680/137/16-ц

провадження № 61-10030 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

Черняк Б. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк;

представник відповідача - Янсон Євген Валерійович;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року у складі судді Яцини О. І. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року

у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Грох Л. М., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -

ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит недійсною та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 18 березня 2008 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею було укладено договір про іпотечний кредит, відповідно умов якого вона отримала кредит у розмірі 125 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 18 березня 2018 року.

22 серпня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредитні кошти на строк з 22 серпня 2008 року по 18 березня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 26 670,26 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць (14,04% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі

3 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Вважала, що така угода була укладена під тиском з боку працівників банку, суму кредиту незаконно переведено з гривні в долари США.

Зазначала, що додаткова угода від 22 серпня 2008 року суперечить вимогам частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року

№ 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки

і банківську діяльність». Зокрема, пункти 4.2., 4.3. оскаржуваної угоди містять положення про обов`язок позичальника сплатити на користь кредитора винагороду за резервування ресурсів, що є несправедливою умовою правочину відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 22 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит

від 18 березня 2008 року та зобов`язати банк провести перерахунок шляхом зарахування оплачених нею коштів за додатковою угодою від 22 серпня

2008 року на розрахунковий рахунок, зазначений у договорі, у рахунок погашення тіла кредиту.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при підписанні кредитного договору та додаткової угоди до нього усі передбачені чинним законодавством України вимоги були дотримані і підстави для визнання спірного правочину недійсним відсутні. При підписанні додаткової угоди позивачка ознайомилась зі всіма її умовами й не заперечувала.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 24 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1

не доведено обставин, які б могли бути підставою для визнання оспореного правочину недійсним. Додаткова угода до договору про іпотечний кредит

не суперечить статтям 11, 18, Закону України «Про захист прав споживачів»

та статті 203 ЦК України. Також зазначив, що протягом тривалого часу позивач вносила плату відповідно до умов додаткової угоди, що вказує на її вільне волевиявлення у момент укладення правочину, повну обізнаність та погодження з умовами кредитування.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2016 року на розгляд до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У жовтні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу Гульку Б. І.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит та зобов`язання вчинити дії призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит та зобов`язання вчинити дії зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) за позовом

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року поновлено касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит та зобов`язання вчинити дії.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано вимоги постанови Національного банку України

від 18 червня 2008 року № 171 «Про затвердження Правил резервування коштів за залученими уповноваженим банком депозитами і кредитами (позиками) в іноземній валюті від нерезидентів», яка діяла на час укладення спірного правочину, та не зазначено правових висновків щодо відсутності (дій) видачі через касу банку грошових коштів у іноземній валюті (США). Таким чином, відповідачем не доведено, а судом не спростовано незаконного включення умов додаткової угоди щодо резервування коштів відповідно до зазначеної постанови Національного банку України. Вважає, що щомісячна сплата винагороди за резервування ресурсів від початкової суми кредиту є несправедливою умовою договору відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За перші 12 місяців дії додаткової угоди позивачем було надлишково сплачено 133,46 дол. США винагороди за резервування ресурсів.

Судами не взято до уваги вимоги абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно із умовами якої, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які

не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. При цьому, посилалась на відповідну практику Верховного Суду Ураїни.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надійшло.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

18 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 125 тис. грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 18 березня 2018 року (а. с. 8-16).

22 серпня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року, відповідно до умов якого договір викладено в новій редакції. Умовами договору визначено, що банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок

№ НОМЕР_1 на строк з 22 серпня 2008 року по 18 березня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 26670,26 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17% на місяць

(14,04% річних) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Станом на 22 серпня 2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит склав 122 949 грн 90 коп., що еквівалентно 26 670,26 доларів США (а. с. 19-24).

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 11 грудня 2015 року (справа № 680/935/15-ц), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 22 січня 2016 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк»

15 888,09 дол. США що за курсом відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 25 травня 2015 року складає 330 948 (триста тридцять тисяч дев`ятсот сорок вісім) гривень 83 копійок.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції

не відповідає.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої,

сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору

є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими

є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни

у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним

є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом

не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22,

23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої

статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 ЗаконуУкраїни «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року

№ 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до пункту 6 частин першої статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України

є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.

Зазначені положення закону не були враховані судом апеляційної інстанції.

Пунктами 4.1., 4.2. додаткової угоди до договору про іпотечний кредит

від 22 серпня 2008 року встановлено, що для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту і надає право позичальнику на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1. договору.

Пунктом 8.1. цієї ж угоди, зокрема визначено, що винагорода за резервування ресурсів складає 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Станом на

22 серпня 2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит від 18 березня 2008 року складає 122 949 грн 90 коп., що еквівалентно 26671,90 дол. США.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд України у постановах:

від 12 вересня 2012 року (провадження № 6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (провадження № 6-80цс13), а також Верховний Суд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року (справа

№ 524/5152/15-ц, провадження 61-8862сво18).

З урахуванням наведеного, висновок суду апеляційної інстанції про те, що спірною додатковою угодою не передбачено можливості розрахунку плати за резервування коштів шляхом використання змінних величин у формулі, а має чітко визначена систему розрахунку з використанням відсоткової ставки, що не може бути визнано несправедливою умовою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», є передчасним та не може вважатись таким, що узгоджується з вищезазначеними нормами матеріального права.

Оскільки до повноважень Верховного Суду не віднесено переоцінку доказів, встановлення обставин, тому ухвалити власне судове рішення є неможливим.

З урахуванням наведеного, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України вона підлягає скасуванню

з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк