Справа № 161/8070/19
Провадження № 2/161/2330/19

ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В. П.

при секретарі судового засідання Загоровській І.І.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 .

До цього власником квартири була її сестра - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . До смерті вона проживала там зі своїм чоловіком, разом були там і зареєстровані. 09 травня 2009 року шлюб між сестрою та її чоловіком ОСОБА_3 було розірвано.

Факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, яка видана ЦНАП Луцької міської ради № 46067 від 10.05.2019 року.

Проте, відповідач в квартирі не проживає вже тривалий час (більше одного року), що підтверджується висновком Луцького ВП ГУНП у Волинській області № 37871 від 23.10.2018 року та іншими матеріалами перевірки за заявами позивача. Особисті речі ОСОБА_3 у квартирі відсутні. На неодноразові усні звернення знятися з реєстрації відповідач відмовляв.

Оскільки кількість зареєстрованих в квартирі осіб впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних пільг, вважає, що ОСОБА_3 створює їй перешкоди в користуванні житлом, порушує її права як співвласника.

На підставі наведеного та з посиланням на ст. 405 ЦК України, просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову. ОСОБА_3 суду пояснив, що інтересу до даного житла не втрачав. Не проживає у даному житлі, оскільки позивач змінила замки до вхідних дверей.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 власником нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09.02.2019 року (а.с. 4)

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією довідки від 10.05.2019 №46067 (а.с. 9).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відпідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 проживав у шлюбі з сестрою позивачки та був зареєстрований у спірній квартирі, що підтвердили також і допитані у судовому засіданні свідки.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як зазначено у п.п. 33, 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (внаслідок неправомірної поведінки членів сім`ї, інше) суд може продовжити пропущений строк.

Крім того, під час розгляду даної справи встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні відносини, у зв`язку з чим ОСОБА_3 фактично позбавлений можливості проживати у спірній квартирі.

У судовому засіданні позивач не заперечувала той факт, що у неї з відповідачем склалися неприязні стосунки через зловживання ОСОБА_3 спритними напоями, та не заперечувала факту зміни замків на вхідних дверях.

Суд критично ставиться до наданих позивачем матеріалів перевірки за її заявами, щодо факту не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі без поважних причин, оскільки у судовому засідання встановлено, що через неприязні відносини з позивачем відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації.

Отже, з врахуванням наведених обставин, відповідач не проживає у спірній квартирі з поважних причин, а тому з огляду на наведене, його не можна вважати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням по місцю реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 .

Виходячи із наведеного, суд прийшов до висновку, що відсутність відповідача у спірному житлі зумовлені поважними причинами, а тому позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 267, 354 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 21.12.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук