КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2019 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Волошина В.О.,-

встановила:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 5 000,0 дол. США, та 3,0 % річних в сумі 441,57 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 серпня 2015 року між сторонами було укладено договір позики у формі боргової розписки, згідно якої ОСОБА_2 отримав позику у розмірі 5 000,00 дол. США, яку зобов`язувся повернути у строк до 01 січня 2016 року. Проте у встановлений строк відповідач суму позики не повернув.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості за договором позики від 29 серпня 2015 року у розмірі 5 000,0 дол. США; три відсотки річних у розмірі 441 дол. 57 центів США.

Проведено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2015 року ОСОБА_2 складено розписку, згідно якої останній отримав в борг у ОСОБА_1 кошти у розмірі 5 000 дол. США, які зобов`язався повернути до 2016 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 не виконав умови договору та не повернув борг.

Позивач просила стягнути з відповідача суму боргу та 3 % річних.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вбачається, що розписка від 29 серпня 2015 року містять усі вищевказані реквізити, що дає підстави стверджувати про наявність підстав для стягнення коштів за вказаними розписками.

Даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу, судом не встановлено.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, одним з яких є сплата неустойки.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Враховуючи, що прямої заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно виражене у договорі, у чинному законодавстві немає, тому колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 5 000,00 дол. США та 3 % річних у розмірі 441,57 дол. США.

Розрахунок 3 % річних відповідачем не спростований.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 позики не брав, ніяких боргових розписок не підписував, колегія судді не приймає, оскільки відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження цим обставинам. Наданий до апеляційної скарги зразок розписки відповідача, так як вона б виглядала, якби відповідач її написав, колегія суддів не бере до уваги, оскільки заперечення проти боргу не спростовуються у такий спосіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що стягнення 3 % річних в іноземній валюті є незаконним, колегія суддів відхиляє, оскільки прямої заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно виражене у договорі, у чинному законодавстві немає.

Зазначений висновок викладено Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Крім того відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що якщо суду апеляційної інстанції не буде достатньо для огляду та порівняння зразків почерку в розписках, відповідач просить призначити почеркознавчу експертизу.

Колегія суддів вважає, що подане клопотання складено не у відповідності до вимог процесуального закону. Крім того, відповідач у суді першої інстанції клопотань про призначення експертизи не заявляв.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду від 05 вересня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки в силу положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною, тому у відповідності до ч. 3 ст. 389 ЦПК України винесена постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко