печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року суддя Печерського районного суду міста Києва Писанець В.А., розглянувши заяву представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп фактор», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товарної біржі «Катеринославська», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування», про визнання недійсним, скасування рішення, визнання недійсними результатів торгів та договору, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебуває вказана цивільна справа.

Позивач звернувся до суду із позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп фактор», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товарної біржі «Катеринославська», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» у якому просить суд:

-визнати незаконним та скасувати рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження умов продажу активів АТ «Дельта Банк» № 3400 від 20 грудня 2018 року, в частині затвердження переліку активів ПАТ «Дельта Банк», які підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні) згідно лоту № F11GL39420, а саме: права вимоги за Кредитним договором № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року та права вимоги за Кредитним договором № ВКЛ-2022390 від 29 серпня 2013 року;

-визнати недійсними та скасувати результати відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-01-28-000102-Ь від 26 березня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» та Товарна біржа «Катеринославська», що були проведені 25 лютого 2019 року з продажу лоту № F11GL39420 «Право вимоги за Кредитним договором № ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року, укладеним з юридичною особою. Забезпечення: 1. Готова продукція, а саме: рухоме майно, а саме: труби 460 найменувань (виробничі запаси перелік яких викладено в Додатку N° 1 до Договору застави. Заставодавцем є Позичальник. 2. Товари в обороті, а саме: Товари в обороті, а саме: нафта, конденсат, паливо дизельне, Л-0, 20-40, скраплений газ, деетанпропанбутанізований конденсат. Заставодавцем є Позичальник. Продаж відбувається за згодою заставодержателя. Право вимоги за Кредитним договором № ВКЛ- 2022390 від 29 серпня 2013 року, укладеним з юридичною особою. Забезпечення: 1. Майнові права на отримання грошових коштів, згідно Контракту, укладеного між компанією. Заставодавцем є Позичальник. *Продаж відбувається за згодою заставодержателя.»;

-визнати недійсним Договір про відступлення прав вимоги № 1295/К, укладений 15 квітня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (ідентифікаційний код 34047020) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп Фактор» (ідентифікаційний код 38945479), разом з усіма додатками та Додатковою угодою № 1 від 28 травня 2019 року до нього.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову представник позивача зазначає, що 30 квітня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та 02 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договори про відступлення права вимоги, відповідно до яких право вимоги за договором поруки № П 2022390-8, укладеним 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № ВКЛ-2022390, укладеним 29 серпня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до умов кредитного договору від 29 серпня 2013 року банк надав ПАТ «Укргазвидобування» грошові кошти у тимчасове користування в сумі 79 870 000,00 грн., строком до 31 грудня 2014 року, а поручитель відповідно до договору поруки від 28 листопада 2014 року своїми коштами у розмірі 12 000 000,00 грн. поручився за належне виконання ПАТ «Укргазвидобування» своїх зобов`язань за кредитним договором.

Таким чином, ОСОБА_1 у грошовому зобов`язанні виступає поручителем.

Як підставу своїх вимог представник позивача посилається на те, що відповідно до означених договорів право вимоги щодо сплати заборгованості у розмірі 12 000 000,00 грн. з ПАТ «Укргазвидобування» за кредитним договором перейшло до ОСОБА_1 , однак, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб своїм рішенням «Про затвердження умов продажу» № 3400 від 20 грудня 2018 року передав на торги право вимоги за кредитним договором та 26 березня 2019 року його було реалізовано на відкритих торгах на користь ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» за 75 706 487,14 грн.

На підставі викладеного в заяві про забезпечення позову, заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони ПАТ «Украгазвидобування» здійснити будь-які грошові розрахунки з ТОВ «ФК «Фінгруп Фактор» як переможцем відкритих торгів електронного аукціону з продажу лоту № F11GL39420, оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2019-01-28-000102-b від 26 березня 2019 року, та як новим кредитором на підставі договору про відступлення права вимоги № 1295/К від 15 квітня 2019 року.

Дослідивши заяву про забезпечення позову до подачі позову, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями ст. 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що ст. 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обґрунтовуючи доцільність вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони здійснення валютних операцій, пов`язаних з виконанням договірних взаємовідносин між відповідачами, заявником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якого з вірогідно можливих причин утруднення чи невиконання можливого судового рішення.

З урахуванням викладено, співмірності заходів забезпечення позову з позовними вимогами, змісту викладених обставин, приходжу висновку про відмову в задоволенні заяви про застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-154, 259, 260 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Відмовити представнику позивача у задоволенні його заяви про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінгруп фактор», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, товарної біржі «Катеринославська», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування», про визнання недійсним, скасування рішення, визнання недійсними результатів торгів та договору.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. А. Писанець