ПОСТАНОВА

Іменем України

30 липня 2019 року м. Кропивницький

справа № 404/261/17

провадження № 22-ц/4809/835/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач)

судді - Єгорова С.М., Кіселик С.А.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Я.С.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

відповідач - ОСОБА_1 , представник - адвокат Репело О.В.;

відповідач - ОСОБА_2 , представник - адвокат Репело О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2019 року(суддя Бершадська О.В.).

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») у січні 2017 року звернулося до Кіровського районного суду м. Кіровограда із позовною заявою, яка містить наступні вимоги:

- усунути перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом надання постійного безперешкодного доступу позивача до цього майна;

- визнати громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог позивач зазначив, що між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - Банк) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, у забезпечення виконання зобов`язань за яким між Банком та відповідачами укладено іпотечний договір. За умовами іпотечного договору, Іпотекодавці - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали в іпотеку Іпотекодержателю, майно що належало їм на праві власності: квартиру під номером АДРЕСА_1 . Відповідно до договору факторингу та договору про відступлення прав за договором іпотеки, Банк відступив позивачу свої права вимоги за зобов`язаннями по кредитному та іпотечному договорам, укладеним з відповідачами. У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору, позивач у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», набув право власності на предмет іпотеки. Разом з тим, коли позивачем як законним власником нерухомого майна, була здійснена спроба потрапити до квартири, було виявлено, що у ній безпідставно перебувають відповідачі. У зв`язку з викладеним, позивач був позбавлений можливості встановити стан належному йому майна. Також власнику не було надано доступу до лічильників газу, води, електричної енергії. Вважає, що внаслідок незаконних дій відповідачів, позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, а неправомірність дій відповідачів презюмується. З метою усунення перешкод у здійсненні права користування, власнику необхідно надати постійний безперешкодний доступ до свого майна.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відмовлено повністю.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зазначив, що доводи позовної заяви фактично зводяться до виселення відповідачів зі спірного приміщення. Однак, матеріали справи не містять доказів надсилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмової вимоги Іпотекодержателя або нового власника про добровільне звільнення відповідачами житлового приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, що суперечить нормам ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР.

Заявлені вимоги не можуть бути задоволені також, оскільки позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів вчинення перешкод з боку відповідачів у користуванні позивачем спірним майном та наявності підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним майном.

Встановивши, що спірна квартира була придбана відповідачами не за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, місцевий суд дійшов висновку про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення в силу вимог ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Також суд першої інстанції вказав на безпідставність посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на норми ст. 405 ЦК України, оскільки відповідачі не є членами сім`ї нового власника майна.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2019 року у даній справі, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» оскаржило його в апеляційному порядку. Згідно з поданою апеляційною скаргою скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «ФК «Вектор Плюс». Стверджує, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, не з`ясував усіх обставин, які мають істотне значення для справи та не надав їм належної оцінки.

Так, за доводами апеляційної скарги, право власності позивача на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 на дату звернення позивача до суду не оскаржене, є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним, а, отже, позивач є єдиним законним власником цього майна.

Позивач акцентує увагу суду на правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, де суд касаційної інстанції вказав на правильність висновків місцевого суду щодо наявності підстав для виселення відповідачів, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника тягне за собою втрату права користування житлом членами його сім`ї. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Оскільки із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, позивач вважає свої позовні вимоги обґрунтованими, а оскаржуване рішення - таким, що підлягає скасуванню.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2019 року; встановлено строк для подання відповідачами відзивів на апеляційну скаргу.

03 червня 2019 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в суді апеляційної інстанції, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

У судовому засіданні 13 червня 2019 року розгляд справи відкладено.

Ухвалою апеляційного суду від 13 червня 2019 року продовжено строк розгляду справи на п`ятнадцять днів.

У судовому засіданні 30 липня 2019 року представник позивача участі не брав, хоча ТОВ «ФК «Вектор Плюс» належним чином повідомлене про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення скаржнику судової повістки (а.с. 14 том 2). Апеляційним судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, про що постановлено протокольну ухвалу.

Представник відповідачів просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористались.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступного.

Судом встановлено такі обставини:

За твердженням позивача, яке не заперечується відповідачами, 02 серпня 2007 року між ОСОБА_1 (Позичальник) та АКБ «ТАС-Комерцбанк» (далі - Банк) було укладено кредитний договір за № 030/08.07/88-343КЛ, за умовами якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 33 000,00 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути кредит у термін до 01 серпня 2017 року; сплачувати відсотки річних за користування кредитом у терміни і на умовах, визначених кредитним договором; сплатити пеню і штраф у випадках, передбачених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання Позичальником основного зобов`язання за кредитним договором, 02 серпня 2007 року між Банком як Іпотекодержателем та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як Іпотекодавцями укладено іпотечний договір, згідно з яким Іпотекодавці передали в іпотеку Іпотекодержателю належне їм на праві власності майно: квартиру під номером АДРЕСА_1 (а.с. 16-21 том 1). Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. з одночасним накладенням заборони відчуження предмета іпотеки.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (Фактор) укладено договір факторингу № 15 (а.с. 5-11 том 1). Згідно з п. 2.1. зазначеного договору факторингу Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.

Відповідно до витягу з реєстру заборгованостей боржників Банком, на умовах договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, передано позивачу заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 02 серпня 2007 року № 030/08.07/88-343КЛ (а.с. 12 том 1).

Крім того, 28 листопада 2012 року між Банком (Первісний іпотекодержатель) та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» (Новий іпотекодержатель) укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами (а.с. 13-14 том 1), за яким сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку № 1 до цього договору.

Згідно з витягом з Додатку № 1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, Банком відступлено позивачу право вимоги до Позичальника за кредитним договором від 02 серпня 2007 року № 030/08.07/88-343КЛ - ОСОБА_1 (а.с. 15 том 1).

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору від 02 серпня 2007 року № 030/08.07/88-343КЛ, позивач 03 жовтня 2015 року в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», набув право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна (а.с. 22-24, 32-35 том 1).

Як вбачається зі змісту актів перевірки/огляду майна від 14 грудня 2016 року та від 21 грудня 2016 року, представниками ТОВ «ФК «Вектор Плюс» здійснено планові виїзди за адресою: АДРЕСА_1 з метою перевірки майна, яке є власністю позивача (а.с. 25-26 том 1). У ході перевірок представниками позивача встановлено наявність майна. Разом з тим, у квартирі, власником якої є позивач, перевіряючими виявлено присутність осіб, які назвались ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначені особи відмовили представникам ТОВ «ФК «Вектор Плюс» у безперешкодному доступі до житлового приміщення.

Стверджуючи про незаконність дій відповідачів та наполягаючи на порушенні відповідачами прав ТОВ «ФК «Вектор Плюс» як законного власника нерухомого майна, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно з інформацією УДМС України в Кіровоградській області від 13 січня 2017 року, наданою на запит суду першої інстанції щодо реєстрації місця проживання відповідачів, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 та 04 листопада 2015 року - зняті з реєстрації у зв`язку з відчуженням житла (а.с. 42-45 том 1).

Станом на 14 січня 2017 року ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 до відділу з питань реєстрації та/або зняття з реєстрації місця проживання особи Кіровоградської міської ради не звертались (а.с. 43-44 том 1).

В ході апеляційного розгляду справи представник відповідача 1 та відповідача 2 зазначив, що зняття з реєстрації місця проживання відповідачів було здійснене шляхом звернення позивача до уповноваженого на здійснення відповідних дій органу на підставі документу, що засвідчує право власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на спірне житлове приміщення.

Предметом пред`явленого позивачем позову у даній справі фактично є виселення відповідачів зі спірного приміщення. Вимога про усунення у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу позивачу до спірної квартири, входить в протиріччя вимоги про виселення.

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 2 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Статтею 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути вказане в рішенні суду.

Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що позивачем не надано до суду доказів направлення відповідачу 1 та відповідачу 2 передбаченої чинним законодавством вимоги про звільнення житлового приміщення у визначений законом або погоджений сторонами строк. Матеріали справи такої письмової вимоги ТОВ «ФК «Вектор Плюс», адресованої відповідачам, а також доказів її направлення та вручення, не містять.

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 набута у власність відповідачем 1 та відповідачем 2 не за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечене іпотекою зазначеного нерухомого майна.

Так, зі змісту п. 2 іпотечного договору від 02 серпня 2007 року вбачається, що предмет іпотеки належить Іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кіровоградською міською радою 24 жовтня 2006 року за реєстровим № 41878, та зареєстрованого в Обласному комунальному підприємстві «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 26 жовтня 2006 року в реєстровій книзі № 157, номер запису 54645, за реєстраційним № 16519778. Право власності на предмет іпотеки підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за № 15172982 від 10 липня 2007 року.

Доречним є також висновок суду першої інстанції про безпідставність посилань позивача в обґрунтування позову на норму ст. 405 ЦК України, оскільки відповідачі не є членами сім`ї нового власника житлового приміщення, а тому зазначена правова норма не може застосовуватися до спірних правовідносин.

Безпідставним є і посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц (провадження № 61-20713св18), оскільки у зазначені й справі судом касаційної інстанції перевірено правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права щодо обставин, які є відмінними від фактичних обставин у справі йшлося про вимогу нового власника житла, який набув право власності в порядку спадкування, даний спір виникає за наслідком зобов`язальних правовідносин.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном новим власником можливе лише за умови виселення попереднього власника із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, проте таке виселення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

Та обставина, що предметом позову у даній справі позивачем визначено

усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу та про визнання осіб такими, що втратили право користування нерухомим майном, а не виселення з житлового приміщення, на правильність висновку суду першої інстанції не впливає, оскільки у цій категорії справ захисту підлягають не лише права неволодіючого власника, а й права колишнього власника.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано положення ст. 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 405/3/17-ц (провадження № 61-34728св18).

Колегією суддів взято до уваги вимогу ч. 4 ст. 263 ЦПК України, за якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, колегією суддів взято до уваги пояснення представника відповідачів в суді апеляційної інстанції, з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наразі у квартирі за АДРЕСА_1 не проживають у зв`язку з відключенням електроенергії за відповідним зверненням позивача до енергопостачальної організації.

Наразі відповідач 1 та відповідач 2 проживають за межами міста Кропивницький у сільській місцевості. Інформація про наявність особистого майна в квартирі та наявності іншого житла у відповідачів, такі докази у справі не містяться, сторони на це не вказували.

Зазначеним додатково підтверджується висновок суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, про ненадання ТОВ «ФК «Вектор Плюс» належних та допустимих доказів на підтвердження обставин вчинення відповідачами перешкод у реалізації позивачем його права користування нерухомим майном.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надані позивачем акти перевірки/огляду майна від 14 грудня 2016 року та від 21 грудня 2016 року (а.с. 25-26 том 1), як такі, що не відповідають основним положенням про докази і доказування у цивільному процесі. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що акти, складені та підписані лише представниками позивача не є достовірним підтвердженням доводів позовної заяви про вчинення відповідачами перешкод у користуванні ТОВ «ФК «Вектор Плюс» спірним нерухомим майном.

Колегією суддів враховано також, що за змістом зазначених актів представники ТОВ «ФК «Вектор Плюс» Васьківський П.М. та Городнюк О.П. здійснювали виїзд за місцезнаходженням спірного нерухомого майна на підставі довіреностей, які, однак, в матеріалах справи відсутні, позивачем до суду першої та апеляційної інстанцій не подані.

Таким чином, позивачем у встановленому процесуальним законом порядку не доведено наявності та обсягу повноважень зазначених осіб, зокрема, права огляду ними нерухомого майна шляхом доступу до житлового приміщення.

Не містять матеріали справи також і доказів того, що документи, які підтверджують особу перевіряючих та наявність у них відповідних повноважень надавались для ознайомлення відповідачам.

Виходячи з вимог до оцінки доказів судом, визначених ст. 89 ЦПК України, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано правильну юридичну оцінку фактичним обставинам справи.

При цьому, апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - залишенню без змін.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.

Оскільки судом першої інстанції рішення у даній справі ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до норми ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору за апеляційною скаргою залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 8 серпня 2019 року

Головуючий суддя: Л.М. Дьомич

Судді: С.М. Єгорова

С.А. Кіселик