ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2378/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1808/19Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 квітня 2019 року, ухваленого у складі головуючого судді - Андрущенко - Луценко С.В., повний текст судового рішення складено 25 квітня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа: виконавчий комітет Миргородської міської ради, як орган опіки та піклування та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Миргородської міської ради про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею, визнання незаконною бездіяльності органу місцевого самоврядування, як органу опіки та піклування, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , в неї народився син ОСОБА_3 , батьком якого є ОСОБА_1 . На даний час вона разом з сином та відповідач проживають окремо, згоди щодо місця проживання дитини, не дійшли.

Вважає, що в інтересах сина проживати з матір`ю, оскільки вона має можливість забезпечити належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, чого відповідач забезпечити не в змозі. Крім того, вказує, що батько дитини вчиняє певні дії, які негативно впливають на здоров`я, психологічний стан, розвиток та виховання сина, дитина панічно боїться батька.

Просила суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород, Полтавської обл., з матір`ю - ОСОБА_2 , стягнути з відповідача на її користь всі понесені та документально підтверджені судові витрати по справі.

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Миргородської міської ради про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею, визнання незаконною бездіяльності органу місцевого самоврядування, як органу опіки та піклування.

Посилаючись на те, що він є батьком малолітнього, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за їх спільною домовленістю, проживає разом з матір`ю - ОСОБА_2 , вказує, що мати дитини чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, позбавляє можливості зустрічатися з ним та брати участь у його вихованні.

За вирішенням спору, пов`язаного з порушенням його батьківських прав та обов`язків, ОСОБА_1 звернувся до Виконавчого комітету Миргородської міської ради, як органу опіки та піклування, з відповідною заявою. За результатами її розгляду йому було видано «висновок про встановлення порядку побачень ОСОБА_1 із сином», від 25.11.2016 р. під № 479/01-10. Всупереч положенням чинного законодавства, виконавчий комітет Миргородської міської ради самоусунувся від виконання функцій органу опіки та піклування в частині об`єктивного і вчасного розгляду, перевірки звернення ОСОБА_1 , та прийняття по ньому законного рішення, що має юридичну силу і може тягнути конкретні правові наслідки з забезпеченням можливості його виконання.

Просив зобов`язати ОСОБА_2 , не чинити ОСОБА_1 , перешкод у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з ним. Встановити порядок його участі у спілкуванні з малолітнім сином до досягнення ним вісімнадцятирічного віку шляхом побачень без присутності матері ОСОБА_2 : кожен вівторок і четвер місяця з 18 години до 19 години, кожну суботу з 14 години до 18 години (з можливістю ночівлі за місцем проживання батька виключно за домовленістю з матір`ю дитини), за виключенням днів хвороби дитини, що підтверджується довідкою медичного (лікувального) закладу; визначити місце його спілкування з сином за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі і в присутності його батьків (діда та баби сина), а також його рідних сестер (тіток сина) і їх дітей. Крім того, просив визнати незаконною бездіяльність виконавчого комітету Миргородської міської ради, в частині ухилення цього органу опіки та піклування від об`єктивного і неупередженого розгляду його звернення від 08 листопада 2016 року та невидачі чіткого і конкретного рішення про визначення йому способів участі у вихованні дитини. Стягнути з обох відповідачів у дольовому виразі на його користь всі понесені та документально підтверджені судові витрати. (а.с.39-42 т.1).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 квітня 2019 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа: виконавчий комітет Миргородської міської ради, як орган опіки та піклування, задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 23139,20 грн. (двадцять три тисячі сто тридцять дев`ять гривень двадцять копійок) понесених нею судових витрат: з оплати судового збору, при зверненні з позовом до суду, на проведення експертизи та на правничу допомогу.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Миргородської міської ради про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею, визнання незаконною бездіяльності органу місцевого самоврядування, як органу опіки та піклування, задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 , не чинити ОСОБА_1 , перешкоди у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлено спосіб участі ОСОБА_1 , у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним 14 років, шляхом надання систематичних побачень з дитиною кожну суботу з 14 год. до 18 год., за виключенням днів хвороби дитини, що підтверджується довідкою медичного (лікувального) закладу, з дотриманням графіку роботи навчальних закладів, в яких дитина буде отримувати освіту, на території, будь-яких дитячих культурно-розважальних комплексів, а також місцях масового відпочинку: парках, скверах, пляжах, спортивно-ігрових майданчиках, місцях громадського харчування: їдальні, кафе, ресторани, що знаходяться на території м.Миргорода Полтавської області, виключно в присутності представника органу опіки та піклування.

Відвідування ОСОБА_3 , місця проживання батька ОСОБА_1 (за адресою: АДРЕСА_1 ) та ночівля дитини за місцем проживання останнього можливі виключно за згодою дитини - ОСОБА_3 , та матері дитини - ОСОБА_2 .

Визначено, що у майбутньому, з урахуванням інтересів дитини, встановлений судом спосіб участі батька у виховання та спілкуванні з сином може бути змінений.

Визнано незаконною бездіяльність виконавчого комітету Миргородської міської ради, як органу опіки та піклування, стосовно ухилення від розгляду заяви ОСОБА_1 , від 08.11.2016, та прийняття чіткого і конкретного рішення про визначення способів участі у вихованні дитини.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 275 грн. 60 коп. (двісті сімдесят п`ять гривень шістдесят копійок) понесених ним судових витрат з оплати судового збору при зверненні з зустрічним позовом до суду.

Стягнуто з виконавчого комітету Миргородської міської ради на користь ОСОБА_1 551 грн. 20 коп. (п`ятсот п`ятдесят одну гривню двадцять копійок) понесених ним судових витрат з оплати судового збору при зверненні з зустрічним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , та визначаючи місце проживання дитини разом з матір`ю, суд першої інстанції враховував інтереси дитини, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, а також брав до уваги узгодженість позицій сторін стосовно місця проживання малолітньої дитини.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , в частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції на підставі зібраних у справі доказів та з урахуванням характеру спірних правовідносин дійшов висновку про доведеність порушення прав ОСОБА_1 , як батька, на спілкування з сином. Встановлюючи спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, місцевий суд беручи до уваги інтереси дитини, виходив із встановлених у справі фактичних обставин, з урахуванням віку дитини, стану здоров`я, ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, бажання батька приймати участь у виховані дитини, враховуючи висновок судово-психологічної експертизи від 29.05.2018 року, факт існування обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , та інших обставин.

Рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ,, щодо визнання незаконною бездіяльності виконавчого комітету Миргородської міської ради, як органу опіки та піклування, мотивовано тим, що виконавчим комітетом Миргородської міської ради було допущено бездіяльність в частині ухилення від розгляду звернення ОСОБА_1 від 08.11.2016 та прийняття чіткого і конкретного рішення про визначення способів участі у вихованні дитини.

Не погодившись частково із зазначеним рішенням ОСОБА_1 , подав на нього апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення не в повні й мірі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, оскільки не ґрунтується на засадах верховенства права, ухвалене всупереч норм матеріального і процесуального права, без повного всебічного з`ясування обставин справи, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень. Просить рішення районного суду змінити, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 за відсутності спору. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 просить задовольнити повністю. Питання про судові витрати просить вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Вважає, що суд першої інстанції задовольняючи частково зустрічний позов, безпідставно обмежив його право, як батька, визначивши способом спілкування і виховання дитини систематичні побачення одним днем на тиждень (суботу) з 14 до 18 години, ще й виключно в присутності представника органу опіки та піклування. Сформований ОСОБА_2 страх дитини перед батьком, не може слугувати підставою для визначення батькові побачень з сином лише один день на тиждень. Вважає, що наявність обмежувального припису не може бути підставою для часткового задоволення зустрічного позову, оскільки на час ухвалення судового рішення, обмежувальний припис втратив чинність та був незаконний.

Крім того, зазначає, що суд першої інстанції невірно вирішив питання про розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну до суду не надходив.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тривалий час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син, ОСОБА_3 . (т. 1 а.с. 18)

Влітку 2016 року сторони припинили спільне проживання, і з того часу малолітній ОСОБА_3 , проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Спір щодо участі батька у спілкуванні з дитиною виник через непорозуміння та недосягнення спільної згоди сторін про порядок та спосіб спілкування батька з сином, що є перешкодою для ОСОБА_1 , у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, враховуючи ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, узгодженість позиції сторін стосовно місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , визначив місце проживання дитини разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції, враховуючи інтереси дитини, виходив із встановлених у справі фактичних обставин, що ОСОБА_2 створює перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина, органом опіки та піклування надано висновок про встановлення порядку участі батька у вихованні сина, з урахуванням його віку, стану здоров`я, ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, бажання батька приймати участь у виховані дитини, враховуючи висновок судово-психологічної експертизи від 29.05.2018 року, факт існування обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , та інших обставин суд визначив порядок участі ОСОБА_1 , у спілкуванні та вихованні дитини до досягнення ним 14 років, встановивши дні побачень, з дитиною кожну суботу з 14 год. до 18 год., за виключенням днів хвороби дитини, виключно в присутності представника органу опіки та піклування; відвідування дитиною, місця проживання батька та ночівля дитини за місцем проживання останнього можливі виключно за згодою дитини та матері. Визначено, що у майбутньому, з урахуванням інтересів дитини, встановлений судом спосіб участі батька у виховання та спілкуванні з сином може бути змінений.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.

Так, відповідно до положень статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 141, 150, 151, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин другої та третьої статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно із частиною першою статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Судом першої інстанції вірно встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що на даний час між сторонами наявний конфлікт, питання щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з сином не знаходить свого вирішення.

Питання визначення способів участі ОСОБА_1 , у вихованні малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розглядалось на засіданні ради опіки та піклування, яке відбулось 25.11.2016 року, за результатами, якого складено висновок про встановлення порядку побачень ОСОБА_1 з сином.

При встановленні способу участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина, судом першої інстанції, враховано факти викладені у висновку судово-психологічної експертизи від 29.05.2018 року, яким, на момент дослідження, встановлено конфлікт між батьками (сімейна ситуація), нетерпиме їх ставлення один до одного негативно впливають на внутрішню комфортну емоційну рівновагу малолітнього ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги обмежувальний припис виданий 21 вересня 2018 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, яким застосовано до ОСОБА_1 заходи тимчасового обмеження у спілкуванні з сином та ОСОБА_2 .

Доводи ОСОБА_1 , про те, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги вищевказаний обмежувальний припис, оскільки на момент ухвалення рішення він втратив чинність, є неспроможними, оскільки дія обмежувального припису, визначена судом до 20 березня 2019 року, свідчить про припинення дії заборони ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною, проте не спростовує наявність обставин, які стали підставою для видачі такого припису. Так, при видачі 21 вересня 2018 року обмежувального припису, судом достовірно встановлено, факт фізичного та психологічного насильства відносно ОСОБА_2 та її сина, застосованого ОСОБА_1 . Крім того, встановлено агресивні прояви між батьками дитини, які негативно впливають на дитину.

Визначаючи спосіб спілкування та виховання ОСОБА_1 малолітнього сина, суд першої інстанції частково взяв до уваги висновок виконавчого комітету Миргородської міської ради, як органу опіки і піклування від 13 березня 2019 року. Зважаючи на ту обставину, що дитина не спілкується з батьком протягом тривалого часу, дитині необхідно звикнути, адаптуватися та зрозуміти ставлення до батька, районний суд вірно вирішив, що за доцільне буде визначити лише один день на тиждень для побачень з батьком, з обов`язковою присутністю представника органу опіки та піклування.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно обмежив його права на спілкування з дитиною в достатньому часі, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки суд першої інстанції ухвалюючи рішення враховував ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Визначений судом порядок участі батька у вихованні дитини відповідає насамперед інтересам самої дитини, та не порушує права батька на спілкування з нею.

Посилання ОСОБА_1 на те, що страх дитини перед батьком, сформовано ОСОБА_2 , та дана обставина не може бути підставою для визначення йому лише одного дня на тиждень спілкуватися з сином, є помилковими. Матеріалами справи підтверджується, що страх дитини свормовано виключно відносинами, які склалися між батьками, хлопчик був свідком сварок між батьками, крім того, відчув фізичне та психологічне насилля з боку батька по відношенню до нього особисто та до матері.

Колегією суддів не приймаються до уваги твердження ОСОБА_1 про відсутність спору між сторонами, щодо місця проживання дитини, оскільки, між сторонами існує конфлікт стосовно виховання дитини, тому суд першої інстанції обгрунтовано визначив місце проживання дитини разом з матір`ю.

Крім того, доводи ОСОБА_1 про помилковість висновку суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_2 20088 грн. в рахунок відшкодування судових витрат за проведення експертизи, є безпідставними.

Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, в тому числі понесені ОСОБА_2 за проведення експертизи, судом першої інстанції вирішено з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 квітня 2019 року,- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 15 серпня 2019 року.

Головуючий суддя : О.О. Панченко

Судді: Г.Л. Карпушин

В.П. Пікуль