П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Мірути О.А.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 1 жовтня 2019 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Пікалової Н.М. в місті Краматорську Донецької області, в справі номер 234/10200/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року до Краматорського міського суду Донецької області звернулось АТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28.10.2006 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, покладених на нього кредитним договором, станом на 30.04.2019 року утворилась заборгованість у загальній сумі 280305,63 грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в загальній сумі 125752,01 грн, з яких: заборгованість за кредитом становить 6423,95 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом з 28.10.2006 року по 30.05.2018 року - 119328,06 грн.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 1 жовтня 2019 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28.10.2006 року станом на 30.04.2019 року в розмірі 6423,95 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним заочним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 1 жовтня 2019 року в частині спору про стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку в цій частині.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, безпідставним, незаконним, а допущені суддею порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя є підставою для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Фактично, місцевий суд виступив "адвокатом" відповідача, а оскаржене рішення ухвалив, нехтуючи засадами змагальності сторін, засадами доказовості позицій обох сторін судового спору. Не маючи жодних доказів проти вимог позивача, місцевий суд, замість посилань на факти в обґрунтування оскарженого рішення послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою по справі,

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17-ц, на яку послався суд першої інстанції, Верховний Суд зробив висновок про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Але, місцевий суд не мав підстав приймати зазначений висновок до уваги, оскільки цей висновок був зроблений в іншій конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

У цій справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи неукладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про неукладеність договору, оскільки суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

Зазначає, що підписавши анкету-заяву від 28 жовтня 2006 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Вважає, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення закону.

Оскаржуваним рішенням місцевий суд призводить до нехтування принципами платності кредитного договору і наносить шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та у цілому - порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

22 листопада 2019 року позивач отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження (а.с. 68).

ОСОБА_1 повідомлено про постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, оскільки місце проживання відповідача невідоме (а.с. 67, 30).

Відзив від відповідача в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому

задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині спору про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, апеляційний суд переглядає рішення суду саме в цій частині.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 28.10.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подачі анкети-заяви, відповідно до якої відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 10).

Умови та правила надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 11-16).

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором б/н від 28.10.2006 року до стягнення становить 125752,01 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 6423,95 грн, заборгованість за процентами з 28.10.2006 року по 30.05.2018 року - 119328,06 грн (а.с. 5-9).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 6423,95 грн та безпідставності позовних вимог в частині спору про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом.

З таким висновком суду першої інстанції в частині спору про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом не можна погодитися, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання

від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 28.10.2006 року, яка підписана ОСОБА_1 , встановлена базова процента ставка по кредиту 3% на місяць, що загалом на рік становить 36% (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із того, що в заяві позивальника не зазначена процентна ставка по кредиту.

Однак суд не звернув увагу на зміст анкети-заяви, відповідно до яких сторони передбачили розмір процентної ставки 36% річних (3% на місяць), які підписані відповідачем.

Отже, у суду не було підстав вважати, що в анкеті-заяві не зазначена процентна ставка за користування кредитом.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Наведений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг відповідач розумів та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірі з подальшим їх підвищенням, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках їх нарахування.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку нарахування підвищених процентів за кредитним договором.

За таких обставин, апеляційний вважає, що розмір заборгованості по процентам за період з 28.10.2006 року по 31.03.2015 року має бути 36% річних, виходячи з узгодженої сторонами базової процентної ставки.

Заборгованість за тілом кредиту станом на 01.04.2015 року (день підвищення відсоткової ставки до 43,2%) становила 6172,83 грн. Розмір заборгованості за процентами за вказаний період - 2876,27 грн., такий розмір визначений позивачем до сплати (а.с. 8).

Разом з тим, з 01.04.2015 року по 30.05.2018 року розмір заборгованості по процентам має бути визначений виходячи з 36,00% річних.

Отже, розмір заборгованості по процентам за вказаний період складає 7129,62 грн. (6172,83 х 36% : 360 х 1155 днів).

Тобто, за період з 28 жовтня 2006 року по 30.05.2018 року загальна заборгованість по процентам за користування кредитом становить 10005,89 грн (2876,27 грн + 7129,62 грн).

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині спору про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом та ухваленню в цій частині нового рішення про часткове задоволення вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що всупереч закріпленому в ЦПК України принципу змагальності, відповідач своїми процесуальними правами не скористався, відзив на позовну заяву не подав, що суд замість відповідача навів доводи проти вимог позивача і відмовив банку у вимогах про стягнення процентів, не посилаючись на жодний доказ іншої сторони спору, тобто фактично виступив "адвокатом" відповідача, не ґрунтуються на нормах закону.

Суд не є статистом, який у разі відсутності заперечень відповідача у рішенні має пасивно констатувати позицію позивача, викладену у позовній заяві.

Відповідно до статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Крім того, згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, тому розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 153,10 грн (розмір заявлених вимог - 125752,01 грн (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 10005,89 грн (7,97%), сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн (1921,00 х 7,97% : 100%).

Також, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

АТ КБ «Приватбанк» за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у сумі 2881,50 грн, апеляційна скарга задоволена частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 229,66 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 1 жовтня 2019 року в частині спору про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом - скасувати, в частині стягнення судового збору - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ НОМЕР_2 , заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 10005,89 грн (десять тисяч п`ять грн 89 коп.) та судовий збір в загальному розмірі 382,76 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 19 грудня 2019 року.

Суддя: