Дата документу 13.08.2019 Справа № 320/7983/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 320/7983/18 Головуючий у 1 інстанції Юрлагіна Т.В.
Провадження №22ц/807/2180/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона та ОСОБА_3 є засновниками ТОВ «Агрофірма «Овочівник», зареєстрованого 25.11.2013 року за №9003702. Відповідно до Статуту ТОВ позивачу належить 17%, а відповідачу ОСОБА_3 - 83% його статутного капіталу. 25.09.2015 року між засновниками укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник» та здійснена реалізація за 5504260 гривень, що складало в еквіваленті 237000 доларів США, т.я. на день продажу товариства ринковий курс валюти долара США складав 23,2 грн. Кінцевий розрахунок був здійснений у 2018 році. Саме в серпні 2018 року позивач дізналася про існування ріелтора ОСОБА_2 , з якою відповідач ОСОБА_3 16.07.2014 року уклала договір - замовлення на інформаційно-довідкове обслуговування. За вказаний договором передбачена ціна продажу - 1600000 доларів США. Позивач вважає, що вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки відповідно до п.5.4 Статуту ТОВ «Агрофірма «Овочівник» до виключної компетенції загальних зборів його учасників належить вирішення питання передачі частки учасника третім особам. Відповідно до п.1.1 договору ОСОБА_3 доручила ОСОБА_2 виконання консультативного, інформаційно-довідкового обслуговування, пов`язаного з продажем корпоративних прав ТОВ «Агрофірма «Овочівник», які названі у договорі майном. Відповідно до п.2.2 ОСОБА_2 проводить від імені ОСОБА_3 торги корпоративних прав ТОВ з покупцем. За вказаним договором ОСОБА_3 зобов`язана надати ОСОБА_2 копії правовстановлюючих (засновницьких) документів щодо корпоративних прав товариства, необхідних для їх продажу. Позивач вказує, що вказаний договір укладено без її згоди та відома, не відповідає її внутрішній волі та укладений без урахування її волевиявлення. ОСОБА_3 , підписавши спірний договір, грубо порушила її права на розпорядження майном. Без її відома та згоди ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 засвідчені копії правовстановлюючих документів товариства, які містять її персональні дані. Крім того, позивач вказує, що укладення спірного договору негативно вплинуло на вартість її корпоративних прав, оскільки інформація про продаж товариства довгий час розміщувалася на інтернет-ресурсах, що сформулювало думку третіх осіб про його непривабливість. Як наслідок позивач зазначає, що змогла продати корпоративні права за номінальною ціною, що приблизно в шість разів менше, на яку вона розраховувала.

З огляду на зазначене, просила суд визнати недійсним договір-замовлення на інформаційне довідкове обслуговування від 16.07.2014р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з моменту його укладення.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_1 не доведено що її права і законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені договором, у результаті визнання договору недійсним її майнові інтереси будуть відновлені, або вона отримує що-небудь в результаті проведення реституції, а отже відсутні підстави для застосування положень ч. 3 ст.215 ЦК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року, та прийняти нове, яким задовольнити її позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначала, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку що предметом договору від 16.07.2014 року була майбутня продаж лише частки ОСОБА_3 , а отже права позивача порушені не були. Судом не взято до уваги, що відповідно до ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кіль комам учасникам цього товариства. Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток, якщо статутом товариства чи домовленістю між учасниками не встановлений інший порядок здійснення цього права. Проте, її така письмова позиція не надсилалась. Окрім цього, п. 3.2 Статуту товариства, затвердженого рішенням загальних зборів учасників товариства (протокол №45 від 2.11.2013 року), встановлено, що якого учасник товариства може за згодою зборів учасників уступити свою частку (її частину) другим учасникам товариства. Уступка частки третім особам можлива, якщо на це буде згода інших учасників.

05 червня 2019 року на адресу апеляційного суду в порядку ст. 360 ЦПК України від ОСОБА_4 надійшов відзив на вищезазначену апеляційну скаргу, доводи якої відповідач не визнає, оскільки оскаржуваний договір не породжує жодних цивільних прав та обов`язків у ОСОБА_1 , а отже її інтереси та права порушені не були. Просила залишити рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до частини першої статі 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно пунктів третього, четвертого частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Відповідно до ч.1 ст.140 ЦК України товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.

За змістом ч.3, 5 ст. 63 ГК України залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні. Корпоративними є кооперативні підприємства, підприємства, що створюються у формі господарського товариства, а також інші підприємства, в тому числі засновані на приватній власності двох або більше осіб.

Відповідно до ч.1, 3 ст.167 ГК України корпоративними правами є права особи частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (засновник, акціонер, член) такої юридичної особи, у тому числі й той, який вибув.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, обґрунтовувала його тим, що їй належить 17% статутного капіталу ТОВ «Агрофірма «Овочівник», проте оскаржуваний договір, яким відступлено частку ОСОБА_3 у статутному капіталі, було укладено без згоди та зборів інших учасників товариства, в порушення п. 3.2 Статуту ТОВ «Агрофірма «Овочівник», чим порушуються її права та інтереси, як учасника цього товариства.

При цьому, спір випливає з укладеного 16 липня 2014 року 13 квітня 2017 року договору договір-замовлення на інформаційне довідкове обслуговування. Хоч між сторонами і виникли відносини за цивільно-правовим договором, однак цей договір стосується корпоративних прав.

Така ж позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі за № 203/2501/15-ц.

Відповідно до п.3,4 ч.1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Відповідно до п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» № 4 від 25 лютого 2016 року законом не передбачено права учасника (засновника, акціонера, члена) юридичної особи звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва. Водночас згідно з положеннями статті 16 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 12 та статті 167 ГК України незалежно від суб`єктного складу, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то він має право подати відповідний позов. Такий спір підвідомчий господарським судам і підлягає вирішенню у загальному порядку.

Відтак, акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, і такий спір підвідомчий господарському суду на підставі п.4 ч.1 ст. 12 ГПК України.

Колегія суддів приходить до висновку, що дана справа виникла з корпоративних відносин, пов`язаних з діяльністю юридичної особи - ТОВ «Агрофірма «Овочівник», правами й обов`язками учасників товариства (позивача та відповідача), визначеними ст. 167 ГК України, оскільки предмет спору у справі є частки в статутному капіталі ТОВ «Агрофірма «Овочівник», а тому пов`язаний із господарською діяльністю товариства. Зазначена обставина є вирішальною при розмежуванні юрисдикції та вирішенні питання про підвідомчість даної справи. Однак, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у порушення вище перелічених норм права прийняв такий позов до розгляду та ухвалив рішення по суті позовних вимог.

З урахуванням наведених норм процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, тому спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Враховуючи суть спору, колегія суддів приходить до висновку про неможливість вирішення цього спору у порядку цивільного судочинства.

За приписами п.4 ч. 1 ст. 374, ч. 1,2 ст. 377 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково, із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. 255 та 257 ЦПК України.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст. 19 - 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції при розгляді даної справи не враховано, що вирішення даного спору не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.255, 259, 367, 368, 374, 377, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 квітня 2019 року у цій справі - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: