Справа № 128/1179/18
Провадження № 22-ц/801/1759/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 рокуСправа № 128/1179/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Марчук В.С., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевчук К.І.,

за участю сторін: прокурора - Міняйло І.М., представника Вінницької обласної державної адміністрації - Білозора О.Л., представника Якушинецької сільської ради - Ковальчук Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №128/1179/18 за позовом Заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Вінницької районної державної адміністрації, Вінницької обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Якушинецької сільської ради Вінницького району про визнання державного акту про право власності на землю недійсним та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою Заступника прокурора Вінницької області на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 05 червня 2019 року, яке ухвалене суддею Саєнко О.Б. в приміщенні Вінницького районного суду Вінницької області о 14 год 20 хв, повний текст складено 18 червня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В травні 2018 року Заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Вінницької районної державної адміністрації, Вінницької обласної державної адміністрації звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Якушинецької сільської ради Вінницького району про визнання державного акту про право власності на землю недійсним та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Просив суд визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 29 листопада 2002 року, щодо права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,40 га, що знаходиться на території Якушинецької сільської ради Вінницького району; витребувати земельну ділянку площею площею 0,40 га з кадастровим номером НОМЕР_2 з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Вінницької районної державної адміністрації. Вирішити питання щодо стягнення судових витрат.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 червня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Заступник прокурора Вінницької області подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 05 червня 2019 року є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Рішенням суду першої інстанції відмовлено в задоволенні позову, так як відповідач не надав належних доказів, що на спірній земельній ділянці, знаходиться водний об`єкт категорії «ставки», відсутній паспорт такого водного об`єкту, відсутній план землекористування.

Судом встановлено, що на замовлення відповідача ОСОБА_1 , ТОВ «Юридично-земельний союз «Альянс» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо становлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 (кадастровий номер НОМЕР_2 ).

29 листопада 2002 року ОСОБА_1 на підставі рішення 10 сесії 21 скликання Якушинецької сільської ради народних депутатів від 02 квітня 1994 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,4000 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №27 (а.с.25).

Той факт, що відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить спірна земельна ділянка з кадастровим номером: НОМЕР_2 , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.34-37), інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с.38).

З кадастрового плану земельної ділянки № НОМЕР_2 та з плану обмежень земельної ділянки вбачається, що дана земельна ділянка призначена для пасовища (а.с.26-27).

Відповідно до довідки №720 від 23 лютого 2015 року, виданої Якушинецькою сільською радою Вінницького району, що земельна ділянка загальною площею 0,4000 та, яка перебуває у власності ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, Якушинецька сільська рада, за межами населеного пункту (а.с.32).

З листа Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 02 квітня 2017 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером: НОМЕР_2 у відповідності до наявних планово-картографічних матеріалів Якушинецької сільської ради рахується заболоченою місцевістю; цільове призначення даної земельної ділянки відповідно до відомостей зазначених Державному земельному кадастрі встановлено: для ведення особистого селянського господарства. Цільове призначення даної земельної ділянки за рішенням Якушинецької сільської ради не змінювалося. Зазначена земельна ділянка не входить в межі населеного пункту. Щодо того, чи передавалась вищевказана земельна ділянка у приватну власність ОСОБА_1 , сільська рада не володіє такою інформацією, в зв`язку з тим, що матеріали рішень сільської ради по 2005 рік включно, передано в архівний відділ Вінницької РДА. після 01 січня 2006 року рішень по зазначеній земельній ділянці Якушинецька сільська рала не приймала (а.с.40).

Архівним відділом Вінницької РДА надано завірені ксерокопії документів від 02 квітня 1994 року, 10 сесії 21 скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району на 37 аркушах, в яких відсутня копія рішення 10 сесії 21 скликання Якушинецької сільської ради народних депутатів від 02 квітня 1994 року про передачу у власність відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки (а.с.41-78).

Відповідно до листа Відділу у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 23 січня 2018 року №62/405-18-0.20 вбачається, що ТОВ «ЮЗС «Альянс» в 2016 році розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_1 , площею 0,4000 га, для ведення особистого селянського господарства на території Якушинецької сільської ради. В складі вищенаведеної технічної документації наявна копія державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_3 виданого гр. ОСОБА_1 , зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №27 від 29 листопада 2002 року. Архівного примірника державного акту на право власності на землю гр. ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 в відділі - не виявлено. Також повідомлено, що відповідно Книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки на території Якушинецької сільської ради (яка зберігається у відділі) за №27 від 29 листопада 2002 року зареєстровано та видано державний акт на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_2 для ведення садівництва серії НОМЕР_4 (а.с.80-84).

Згідно листа Державного агенства водних ресурсів України Південо-бузьке басейнове управління водних ресурсів Вінницького регіонального управління водних ресурсів від 05 грудня 2017 року №06/1972 вбачається, що відповідно до Публічної кадастрової карти (з Інтернету) на частині даної земельної ділянки на річці без назви, правій притоці р. Вишня знаходиться ставок (копанка). Даний водний об`єкт можна віднести до категорії «ставки» (оскільки відповідно до ст. 1 Водного кодексу України (ВКУ) його об`єм становить менше 1 млн. м3). Відомості щодо площі, довжини ставка, об`єму води у ньому та інших характеристик відсутні. Такі параметри визначаються у паспорті водного об`єкта, який виготовляється на замовлення розпорядників земельними ділянками (для земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів - міські (сільські, селищні) ради, за межами - обласна державна адміністрація). Виготовлення паспортів на водні об`єкти передбачається ЗУ «Про аквакультуру» та ст.51 ВКУ при наданні водних об`єктів у користування. На даний час паспорт на згаданий ставок не розроблявся (а.с.85-87).

Згідно листа Відділу у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 11 квітня 2018 року №385/405-18-0.20 вбачається, що відповідно плану землекористування КСП «Правда» розробленого інститутом землеустрою в 1996 році земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 , віднесена до земель водного фонду (заболочені землі) на території Якушинецької сільської ради, про що надано графічні матеріали щодо території на якій розташована вищезазначена земельна ділянка (а.с.88-89).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України.

Пункт 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру».

У ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року

№ 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону «Про прокуратуру».

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Тлумачення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи Заступник прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Вінницької районної державної адміністрації, Вінницької обласної державної адміністрації звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання державного акту про право власності на землю недійсним та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Із змісту позовної заяви вбачається, що підставою звернення до суду було те, що Вінницька районна державна адміністрація та Вінницька обласна державна адміністрація не вживали заходів щодо питання про визнання державного акту про право власності на землю недійсним та витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння, при цьому не звертались до суду з відповідним позовом, що порушує інтереси держави.

Однак, в правових позиціях Верховного Суду, які викладені постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 906/240/18, від 01 листопада 2018 у справі № 910/18770/17, зазначено, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може захищати інтереси держави.

У правовому висновку, викладеному в Постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі № 922/901/17 зазначено, що лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Колегією суддів, не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Вінницькою районною державною адміністрацією та Вінницькою обласною державною адміністрацією, які є самостійними юридичними особами з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави.

Вказані Заступником прокурора Вінницької області підстави альтернативного звернення до суду із позовною заявою, не відповідають положенням ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України, судовій практиці із зазначеного питання, а також практиці ЄСПЛ, якою керувався суд першої інстанції при прийнятті рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Отже, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що прокурор не навів чіткого і законного обґрунтування підстав здійснення представництва інтересів Державної екологічної інспекції у Вінницькій області в суді, а через те і не мав повноважень на ведення справи, проте, помилково вирішив спір по суті, тоді як в силу положень п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, мав залишити позов без розгляду.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з залишенням даного позову без розгляду.

Керуючись ст. ст. 257, 367-369, п.4 ч.1 ст.374, ст. ст.377, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Вінницької області задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 05 червня 2019 року скасувати.

Позов Заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі Вінницької районної державної адміністрації, Вінницької обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Якушинецької сільської ради Вінницького району про визнання державного акту про право власності на землю недійсним та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 серпня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.