У х в а л а

09 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 758/10167/17

провадження № 61-21344ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про розірвання договору, відшкодування вартості навчання, відшкодування моральної шкоди, завданої неналежним виконанням договору, визнання наказу про відрахування незаконним,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про розірвання договору щодо надання освітньої послуги від 30 липня 2013 року, відшкодування вартості навчання, відшкодування моральної шкоди, що завдано неналежним виконанням договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 30 липня 2013 року між ОСОБА_1 та Національним університетом «Києво-Могилянська академія» за згодою ОСОБА_2 було укладено договір про надання освітньої послуги.

Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору Національний університет «Києво-Могилянська академія» взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів ОСОБА_1 здійснити навчання ОСОБА_2 за напрямом правничих наук зі спеціальності правознавство на денній формі навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст.

Пунктом 2 зазначеного договору Національний університет «Києво-Могилянська академія» зобов`язався надати освітню послугу на рівні державних стандартів освіти у межах навчальних планів та програм Національного університету «Києво-Могилянська академія»; забезпечити дотримання прав учасників навчального процесу відповідно до законодавства; за умови виконання студентом усіх вимог навчального процесу видати документ про освіту державного зразка.

ОСОБА_1 своєчасно внесла передбачену указаним договором оплату за весь період навчання її дочки ОСОБА_2 у розмірах та у строки, що встановлені пунктами 3.2-3.4 зазначеного договору у сумі 22 000 грн.

ОСОБА_2 виконувала усі вимоги законодавства, статуту, правил, положень Національного університету «Києво-Могилянська академія», договору з надання освітньої послуги, організації навчального процесу, у тому числі й виконувала навчальні плани, програми нормативних і вибіркових дисциплін, дотримувалася навчальної дисципліни.

Наказом від 24 червня 2014 року студентка ОСОБА_2 була незаконно відрахована зі складу студентів Національний університет «Києво-Могилянська академія», начебто, за невиконання нею навчального плану.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово зверталися до виконуючого обов`язки Президента Національного університету «Києво-Могилянська академія», голови Державної екзаменаційної комісії - судді Конституційного Суду України Стецюка П. Б, Міністерство освіти і науки України, Комітету Верховної ради України з питань науки та освіти, Адміністрації Президента, Кабінету Міністрів України щодо протиправних дій з боку Національного університету «Києво-Могилянська академія», оскільки відрахування студентки ОСОБА_2 є незаконним, але у відповідь отримували лише «відписки» та рекомендаційні листи щодо необхідності звернення до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2016 року визнано наказ від 24 червня 2014 року про відрахування ОСОБА_2 незаконним та її поновлено у складі студентів.

Також заявники посилалися на те, що неправомірними діями університету їм була завдана моральна шкода, оскільки незаконне відрахування з навчального закладу, також необхідність декілька років доводити неправомірність дій університету, спричинили заявникам глибокі душевні страждання.

Крім того, ОСОБА_2 відчула ефект неповноцінності, оскільки не могла разом із іншими студентами захистити дипломну роботу, та у подальшому була змушена вступати до іншого вищого навчального закладу, й тільки згодом отримати документ про вищу освіту державного зразка в іншому вищому навчальному закладі.

Посилаючись на те, що університет не виконав вимоги договору про надання освітньої послуги та не видав ОСОБА_2 диплом про освіту державного зразка, крім того, незаконно відрахував її зі складу студентів цього навчального закладу.

Так, заявники отримали сильні душевні страждання, хоча після поновлення ОСОБА_2 у числі студентів університет міг продовжити акредитацію спеціальності й виконати судове рішення та умови зазначеного договору, видавши ОСОБА_2 диплом спеціаліста встановленого зразка.

Тому, заявники вважали, що Національний університет «Києво-Могилянська академія» істотно порушив умови договору, відтак на підставі статті 526 ЦК України та частини другої статті 651 ЦК України та з урахуванням уточнень їх позовних вимог від 26 лютого 2019 року, просили суд розірвати договір про надання освітньої послуги на вимогу однієї сторони договору, у зв`язку з істотним порушенням університетом умов договору другою стороною; стягнути з Національний університет «Києво-Могилянська академія» на їх користь грошові кошти, які заявниками сплачені за період з 01 серпня 2014 року по 01 серпня 2017 року на суму 44 613 грн 19 коп., з яких: за навчання ОСОБА_2 у розмірі 22 000 грн; інфляційні збитки у розмірі 20 631 грн 19 коп.; 3% річних у розмірі 1 982 грн, також стягнути грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 тис. грн кожному; визнати незаконним наказ Національного університету «Києво-Могилянська академія» від 30 червня 2017 року про відрахування зі складу студентів ОСОБА_2 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 червня 2019 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про розірвання договору, відшкодування вартості навчання, відшкодування моральної шкоди, завданої неналежним виконанням договору, визнання наказу про відрахування незаконним задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Національного університету «Києво-Могилянська академія» від 30 червня 2017 про відрахування зі складу студентів п`ятого року навчання освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліст спеціальності «Правознавство» факультету правничих наук ОСОБА_2 . Стягнуто з Національного університету «Києво-Могилянська академія» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 5 тис. грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з указаним рішенням суду першої інстанції, Національний університет «Києво-Могилянська академія» звернувся до суду з апеляційною скаргою.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просять судові рішення першої та апеляційної інстанцій у частині відмови їм у задоволенні позовних вимог скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу для розгляду до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Так, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заявленими є вимоги про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому, зазначена справа не підлягає обов`язковому розгляду за правилами загального позовного провадження.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи, ураховуючи незмінність судової практики у цій категорії справ.

Доводи касаційної скарги по суті висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, й такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням вище наведеного, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про розірвання договору, відшкодування вартості навчання, відшкодування моральної шкоди, завданої неналежним виконанням договору, визнання наказу про відрахування незаконним за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян