Справа № 161/6458/19
Провадження № 2/161/2051/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі судового засідання - Загоровській І.І.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника Служби у справах дітей Луцької міської ради - Андрусік О.А.

спеціаліста - вчителя ОСОБА_27

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Луцької міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Королівства Іспанія, -

В С Т А Н О В И В:

Головне територіальне управління юстиції у Волинській області звернулося до суду в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернення дитини до місця постійного проживання у Королівстві Іспанія та зобов`язання відповідача передати малолітню ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання.

Заяву мотивує тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Мурсія, Королівство Іспанія. Дитина з народження прописана та постійно проживала в Королівстві Іспанія .

Батьки дитини у шлюбі не перебували, проте проживали однією сім`єю у період з 2009 року по 2011 рік на території Королівства Іспанія. Відповідач часто їздив до своєї країни, так як він не був громадянином держави походження дитини, і міг залишатись на території Шенгенської зони максимально 90 з кожних 180 днів. Дитина постійно знаходилась під опікою позивача. Коли ОСОБА_13 тимчасово повертався в Королівство Іспанія, малолітня ОСОБА_14 за взаємною згодою батьків проживала поперемінно з кожним з них без спеціального врегулювання часу та з урахуванням потреб дитини. Позивачем ніколи не вчинялись дії, спрямовані на перешкоджання спілкуванню батька з донькою.

Разом з тим, батьками було прийнято спільне рішення відносно того, що дитина проживатиме з матір`ю та навчатиметься на території Королівства Іспанія, і жоден з батьків не вивозитиме її до держави, громадянином якої він є.

З 2012 року дитина регулярно відвідувала школу Маріано Арока в м. Мурсія та була записана батьками на 2018- 2019 навчальний рік до четвертого класу місцевої початкової школи. Дана обставина підтверджує те, що рішення про переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну не було заплановано та узгоджено між обома батьками.

Літні канікули 2018 року дитина провела з батьком на території України та повернулась до Іспанії в кінці серпня. З 10 до 12 вересня включно відвідувала школу, перш ніж відповідач самовільно, без дозволу позивача, 13 вересня 2018 вивіз її з території Королівства Іспанія на територію України.

Оскільки ОСОБА_13 не визнавав ОСОБА_8 своєю дочкою до 15.03.2012 , то у дитини було російське громадянство від народження, як і у її матері, що підтверджується паспортом громадянки Російської Федерації для подорожей. Однак, відповідач без відома та згоди позивача вжив заходів щодо отримання дитиною паспорта громадянина України. Неправомірність дій відповідача підтверджується і тим фактом, що паспорт громадянки Російської Федерації для подорожей ОСОБА_8 знаходиться у її матері ОСОБА_11 . Позивачу не було відомо про те, що відповідачем вчинялися дії, спрямовані на зміну громадянства їхньої спільної дитини та про те, що станом на момент виникнення спірних правовідносин така зміна вже відбулась.

Все вище наведене встановлено рішенням суду першої інстанції № 15 Мурсія 00020/2019 та вказує на те, що позивачем не було надано дозвіл навивезення дитини до іншої держави, з метою зміни її місця проживання.

Починаючи з 14.09.2018 позивач позбавлена права спільно проживати та піклуватись про власну доньку. На даний час позивачеві невідоме точне місцезнаходження дитини, з ким вона перебуває, її стан здоров`я тощо. Водночас позивачеві стало відомо, що батько з дитиною можуть проживати за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивач вважає, що відповідач самостійно змінив місце проживання їх малолітньої дитини і визначив її нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну місця проживання малолітньої ОСОБА_8 позивач не надавала.

У зв`язку з цим, 26.11.2018 до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) через Центральний орган Королівства Іспанія надійшла заява позивача про сприяння поверненню дитини до Королівства Іспанія.

14.01.2019 Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Волинській області звернулося до відповідача з метою роз`яснення положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Королівства Іспанія.

25.01.2019 з відповідачем у приміщенні Головного територіального управління юстиції у Волинській області проведено бесіду, в ході якої відповідач надав письмові пояснення, відповідно до яких він відмовився добровільно повернути дитину до Королівства Іспанія з посиланням на відповідні докази.

Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № З303-IV.

Відповідно до ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо:

a)при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

b)у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.

Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Згідно статті 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.

Отже, у розумінні вищенаведених статей 3 і 5 Конвенції 1980 року утримування дитини відповідачем в Україні без згоди на те позивача є протиправним. Відповідач порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8 .

Таким чином, позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:

-дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Королівством Іспанія з 1 вересня 2006 року, тобто до моменту утримування дитини на території України без згоди позивача);

-дитина, про яку йдеться, не досягла 16-річного віку (дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 );

-Королівство Іспанія є державою, в якій знаходиться постійне місце проживання дитини і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, а також спір щодо визначення її місця проживання;

- дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини в Україні.

З огляду на зазначене, на підставі ст.ст. 9, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Закону України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 15 і 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статей 3 і 5 Закону України «Про судовий збір», пунктів 2, 9, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 р. №952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2010 року №795), керуючись ст.ст. 3, 15, 110, 118-120 Цивільного процесуального кодексу України, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник Головного територіального управління юстиції у Волинській області Савчук Г.Р., що діє в інтересах ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог.

Відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що на момент переїзду в Україну, ОСОБА_8 не мала зареєстрованого місця проживання в Королівстві Іспанія. Адреса: АДРЕСА_2 , зазначена в картці персональних даних про дитину та батьків як місце проживання дитини, не відповідає фактичним обставинам, довідка про прописку є скасованою. Квартира за цією адресою, належала раніше чоловіку з яким проживала мати ОСОБА_11 та після його смерті була успадкована дітьми померлого. Згідно рішення суду Королівства Іспанія були виселені з квартири та знята реєстрація місця проживання осіб, які мали таку реєстрацію за життя спадкодавця, в тому числі ОСОБА_8 , яка ніколи фактично там не проживала, реєстрація мала лише формальний характер. З 10.03.2018 року дитина проживала з ним за адресою: АДРЕСА_4 , а до цього дитина постійно змінювала місце проживання, що підтверджує і сама позивач. Весь час саме він водив ОСОБА_10 до школи та розвиваючих гуртків, контролював навчальний процес, цікавився її успіхами у педагогів, піклувався про доньку, забезпечуючи її всім необхідним, що і продовжує робити в Україні. Позивач фактично не могла утримувати доньку, оскільки офіційно не працевлаштована, не має житла (власного чи орендованого), і проживала з ОСОБА_16 в умовах, які не відповідали нормам для проживання і розвитку дитини, та перед переїздом до України не приймала участі у вихованні дитини, не відвідувала батьківські збори, не слідкувала за навчальним процесом, не піклувалася здоров`ям дитини. Вказує, що 26.06.2018 року вони з донькою поїхали до України і перебували там до 24.08.2018 року, 25 .08.2018 року повернулися до Іспанії, однак оскільки ситуація з житлом у позивача не змінилася, вони разом вирішили, що дитині краще буде проживати з ним в Україні. Щодо тверджень позивача про прийняття спільного рішення відносно того, що дитина буде проживати з матір`ю та навчатиметься на території Королівства Іспанія і жоден з батьків не вивозитиме її до держави громадянином якої він є, не відповідає дійсності. Він займався оформленням всіх документів дитини, оскільки ОСОБА_17 не володіє іспанською мовою. Бронювання в школі Маріано Арока на 2018-2019 роки, не може свідчити про їхню з позивачем домовленість щодо навчання ОСОБА_8 в Королівстві Іспанія, оскільки таку резервацію вирішив здійснити саме він, на випадок змін обставин. Переїзд з дитиною став необхідністю задля створення для ОСОБА_8 стабільної обстановки, оскільки дитина є шкільного віку та має отримувати освіту, а нестабільна ситуація з житлом, відсутність доходів не сприяла цьому. Також пояснив, що вони з донькою переїжджали в період навчального процесу та позивач знала, що Злата буде ходити до української школи та житиме за адресою: АДРЕСА_5 , 14/53, що підтверджується відібраними під присягою показами свідків пані ОСОБА_18 та пані ОСОБА_19 від 21.05.2019 року. 13.09.2019 року вони з дитиною виїхали з Королівства Іспанія за погодженням позивача, що також підтверджує переписка у WhatsApp, в якій вона вказує на те, що для неї основним є інтереси дитини. 14.09.2018 року вони з донькою перетнули кордон Європейського союзу та України, щодо їхнього переїзду ОСОБА_20 не заперечувала, вони були на зв`язку та інформували її про справи. За таких обставин, посилання позивача на незаконність утримання дитини на території України вважає безпідставним, а застосування до спірних правовідносин положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей - помилковим. Вказує, що дитина не бажає повертатись в Королівство Іспанія та хоче проживати в Україні разом з ним. Однак, якщо донька змінить свою думку він буде тільки сприяти її переїзду до Королівства Іспанія. З 14.09.2018 року дитина проживає та навчається в Україні, є повністю адаптованою, сприймає державу Україна постійним та комфортним місцем проживання для себе та сім`ї. Дитина відвідує школу та дитячі гуртки, має медичне та побутове забезпечення, у неї склався звичний спосіб життя, з`явились друзі, має з ним міцний емоційний зв`язок. Відтак, виконання рішення суду щодо повернення дитини на територію Королівства Іспанія спричинить негативний вплив на психічний стан дитини. Вказує, що він зі своєї сторони, жодним чиною не перешкоджає спілкуванню ОСОБА_8 з її мамою, а також ніколи не ініціював жодної справи про отримання повних батьківських прав. ОСОБА_14 має мобільній телефон і може спілкуватися з ОСОБА_21 у будь-який час. ОСОБА_17 також може приїжджати на Україну та відвідувати дитину. Проте вона ні разу з моменту їхнього від`їзду не скористалась його запрошенням відвідати дитину, мотивуючи це наявністю у неї громадянства іншої держави.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Луцької міської ради у судовому засіданні пояснила, що для проживання та розвитку малолітньої ОСОБА_8 по місцю її теперішнього знаходження створені всі необхідні умови. Вважає, що представником позивача суду не наведено жодних виняткових обставин, котрі могли б послугувати підставою для розлучення дитини з батьком. Просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_22 проживали в Іспанії без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася донька ОСОБА_8 , що підтверджується актовим записом Відділу актів реєстрації цивільного стану у Мурсія. (а.с. 23 )

В серпні 2017 року гр. ОСОБА_2 разом з малолітньою дочкою переїхав на постійне місце проживання в Україну. Батько та дочка мешкають за адресою: АДРЕСА_6 , у квартирі, яка на праві власності належить ОСОБА_23 , бабусі дитини зі сторони батька. Малолітня ОСОБА_8 набула громадянства України, що підтверджується довідкою № 70739/161- 17/210-17 від 02.11.2017 про реєстрацію особи громадянином України (а.с. 51).

Згідно складеного працівниками Служби у справах дітей Луцької міської ради акту обстеження умов проживання від 10.01.2019 року, проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_6 , яким встановлено , що для проживання дитини створені всі необхідні умови (а. с. 94).

Згідно висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради від 16.01.2019 року № 11 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8 вбачається, що враховуючи інтереси дитини та керуючись ст. 161 СК України, п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ України від 24.09.2008 №866, служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання її батька гр. ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_6 (а.с. 96-зворот).

З довідки від 04.12.2018№01-17/288 виданого комунальним закладом «Луцька ЗОШ І-ІІІ ступенів № 25 ЛМР Волинської області» вбачається, що ОСОБА_8 навчається в 3-Б класі (а.с. 57а)

Згідно письмових пояснень, наданих Головному управлінні юстиції у Волинській області відповідач відмовляється повертати дитину у зв'язку з тим, що ОСОБА_22 не могла утримувати дитину оскільки офіційно не працевлаштована, а також проживала в умовах, які не відповідали нормам для нормального проживання та розвитку дитини (а.с. 46-49 )

Суд не бере до уваги посилання представника позивача на ту обставину, що судом першої інстанції №15 Мурсія прийнято судове рішення 00020/2019, яким задоволено запит позивача проти відповідача та оголошено про неправомірність вивозу в Україну неповнолітньої ОСОБА_8 , здійсненого ОСОБА_26 , оскільки рішення не набрало законної сили та оскаржується відповідачем.

Як встановлено в ході розгляду справи донька не бажає повертатись в Королівство Іспанія та хоче проживати в Україні.

Відповідно до принципу № 6 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 Генеральної Асамблії ООН від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

В ході розгляду цієї справи позивачем не доведено наявності виключних обставин для розлучення батька та малолітньої доньки, а також тих обставин, що по місцю проживання матері дитини в Королівстві Іспанії створено належні умови проживання і виховання дитини, зокрема: працевлаштування і проживання матері дитини - позивача по справі.

Разом із цим відповідно до принципу № 8 Декларації прав дитини, дитина за усіх обставин повинна бути серед тих, хто в першу чергу отримує захист і допомогу.

Отже міжнародно-правовим зобов`язанням України є надання захисту і допомоги дитині сторін в результаті розгляду даного спору. Однак розлучення матері та малолітньої доньки, без будь-яких на те правових підстав не може розглядатися як надання Україною малолітній дитині захисту і допомоги.

У свою чергу, відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом статтей 150 та 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини.

Згідно з преамбулою Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року держави, які її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення має здійснюватися неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування.

Статті 3, 12, 13 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання.

Зокрема, якщо в ході розгляду справи суд виявить, що:

- заявник дав згоду на переміщення або утримання або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п.«а» ч.1 ст.13);

- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.«в» ч.1 ст.13);

- з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (ч.2 ст.12).

Крім цього відповідно до ст. 4 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Тому правовий захист за зазначеною Конвенцією забезпечується виключно у разі вчинення акта порушення прав піклування або доступу.

Так, в судовому засіданні відповідач надав пояснення про те, що позивач може приїздити на Україну та вільно спілкуватися з дитиною. Позивач знала про те, що батько з дитиною їдуть в Україну, дитина відвідує навчальний заклад та гуртки. Крім того, позивач спілкується по телефону з донькою. Отже, у позивача не було жодних перешкод у спілкуванні із дитиною, здійсненні нею своїх батьківських прав та обов`язків. Тому відсутні докази щодо порушення прав піклування або доступу. Крім цього, відповідно до змісту Конвенції, порушення прав піклування або доступу повинно бути безпосередньо пов`язане із викраденням або іншим незаконним вивезенням дитини з території договірної держави.

У свою чергу відповідно до ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування.

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення та утримання дитини утримання може бути незаконним лише за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Зі згоди позивача 13.09.2019 року відповідач з донькою виїхали з Королівства Іспанія до України.

Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень ст. 3, ч.1 ст.12 Конвенції, насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Згідно із вимогами ст.ст. 13, 78, 81, 82 суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

За положеннями пункту «а» ст. 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір`ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв`язки в конкретному середовищі й країні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Європейський Суд з прав людини у справі № С-523/07 від 02 квітня 2009 року при застосуванні Регламенту Європейського Суду 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. Європейський Суд вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов`язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п. 2 резолютивної частині рішення).

У рішенні Європейського Суду з прав людини (Момуссо і Уошінгтон проти Франції, [Maumousseau and Washington v. France] (N 39388/05) від 06 грудня 2007 року) зазначено, що головним правилом Конвенції є захист дитини від шкідливих наслідків її незаконного переміщення та утримання.

Згідно правової позиції Верховного суду України, висловленої в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-117цс13, вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених названою Конвенцією, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним. При цьому суд повинен переконатись у наявності виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

Малолітня ОСОБА_8 проживає у місті Луцьку, відвідує навчальний заклад, гуртки, вільно спілкується українською мовою, має друзів. Існує серйозний ризик того, що повернення малолітньої ОСОБА_8 до Королівства Іспанія заподіє їй фізичну або психічну шкоду або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. На сьогоднішній день повернення в до Королівства Іспанія може завдати великого потрясіння дитині та порушити її нормальний життєвий стан, призвести до душевних хвилювань.

Згідно ст. 12 Конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

За обставин відсутності доказів щодо незаконного переміщення дитини в Україну, відсутності доказів незаконного утримання дитини батьком та незаконного обмеження доступу до вирішення даного спору не підлягають застосуванню положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надали можливості встановити обставини, які були б підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі, турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернення дитини до місця постійного проживання у Королівстві Іспанія та зобов`язання відповідачки передати малолітню ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-82, 258, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.150, 155 СК України, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, Декларацією прав дитини від 20.11.1959 року, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про про визнання незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернення дитини до місця постійного проживання у Королівстві Іспанія та зобов`язання відповідачки передати малолітню ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.08.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук