Справа № 308/3183/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі МИКУЛЯК Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/3183/18 за скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», заінтересована особа ОСОБА_1 , на дії та рішення головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищука Михайла Петровича, за апеляційною скаргою головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищука Михайла Петровича на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 січня 2019 року, повний текст якої складено 23 січня 2019 року, головуючий суддя Данко В.Й., -

встановив:

ПАТ «Родовід Банк» 23.03.2018 звернулося до суду із зазначеною скаргою, мотивуючи її наступним. На виконанні в Ужгородському МВ ДВС перебуває виконавчий лист, виданий Ужгородським міськрайонним судом 27.05.2015 на виконання рішення цього суду від 11.04.2014 у справі № 308/8739/13-ц, яким на користь банку було стягнуто з ОСОБА_1 борг за кредитним договором. 20.02.2018 стягувач отримав постанову держвиконавця ОСОБА_2 .П. від 31.08.2017 про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні № 52477953, оскільки транспортний засіб боржника (автомобіль «Шкода Фабія», д/н НОМЕР_1 ), розшук якого здійснювався поліцією, не виявлений протягом року з дня оголошення розшуку. Ця постанова у виконавчому провадженні та дії держвиконавця щодо її винесення є незаконними.

Держвиконавцем не були здійснені всі необхідні дії з метою примусового виконання рішення суду, що передбачені ст.ст. 10, 18, 36, 48 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо регулярної перевірки майнового становища боржника, виявлення його майна, доходів, банківських рахунків, розшуку транспортного засобу боржника. Держвиконавець не звертався до суду по обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Оскільки службові обов`язки держвиконавцем не були виконані належним чином, рішення суду, яке є обов`язковим для виконання, залишилося невиконаним, а права стягувача у виконавчому провадженні були порушені.

Посилаючись на ці обставини, на норми закону щодо обов`язковості чинного судового рішення та щодо оскарження дій державного виконавця, стягувач ПАТ «Родовід Банк» просив визнати незаконними дії головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Грицищука М.П. по виконавчому провадженню № 52477953 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.08.2017, скасувати цю постанову та зобов`язати держвиконавця відновити виконавче провадження № 52477953.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23.01.2019 скаргу задоволено частково, визнано незаконними дії головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Грицищука М.П. по виконавчому провадженню № 52477953 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.08.2017, скасовано постанову головного державного виконавця Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Грицищука М.П. від 31.08.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 52477953, у задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Задовольняючи скаргу частково, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості доводів стягувача щодо неналежного та неповного вчинення державним виконавцем дій, необхідних для виконання рішення.

Головний держвиконавець Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Грицищук М.П. оскаржив ухвалу суду як незаконну та необґрунтовану. Посилається на те, що належним чином виконав свої обов`язки з примусового виконання рішення в об`єднаному виконавчому провадженні, зокрема, з`ясовував і перевіряв наявність у боржника майна, на яке можна було б звернути стягнення, та зважаючи на відсутність майна і на відсутність результату розшуку автомобіля боржника повернув виконавчий документ стягувачу.

Стягувач, маючи право повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, натомість необґрунтовано оскаржив рішення і дії держвиконавця. Крім того, норми ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» витлумачені неправильно, позаяк вони передбачають право, а не обов`язок держвиконавця вносити подання про примусове проникнення до житла боржника, тоді як відсутність у боржника майна була встановлена та зафіксована актом.

Зведене виконавче провадження щодо ОСОБА_1 стосується стягнення з нього аліментів на утримання двох дітей і через наявну заборгованість за аліментами до боржника застосовані держвиконавцем обмеження у праві виїзду за кордон, у праві керування транспортними засобами та інші обмеження. Стягнення аліментів у зведеному виконавчому провадженні є пріоритетним порівняно з іншими стягненнями.

Апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні скарги стягувача відмовити повністю.

Стягувач ПАТ «Родовід Банк» ухвалу суду не оскаржує, у відзиві на апеляцію вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін. Посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Окрім цього, зазначає, що всупереч вимогам закону постанова держвиконавця про приєднання виконавчого провадження № 52477953 до зведеного виконавчого провадження відсутня. На відміну від стягувача та суду, саме держвиконавець хибно трактує положення ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та інші норми цього закону, які покладають на виконавця обов`язок вжити всі належні та можливі заходи для повного та своєчасного виконання рішення, що ним не було виконано.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність учасників процесу, оглянувши матеріали зведеного виконавчого провадження № 52477953, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи учасників процесу, суд приходить до такого.

Встановлено, що на підставі виконавчого листа від 27.05.2015 у справі № 308/8739/13-ц 27.05.2015, пред`явленого до примусового виконання 03.10.2016, на користь ПАТ «Родовід Банк» належить стягнути з ОСОБА_1 144573,08 грн боргу, а також 1445,73 грн витрат із оплати судового збору (а.с. 22). Постановою від 03.10.2016 гол. держвиконавець Ужгородського МВ ДВС Грицищук М.П. за заявою стягувача відкрив виконавче провадження № 52477953 на примусове виконання вищевказаного виконавчого документа (а.с. 25).

Конституцією України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 в редакції, що була чинною до 30.09.2016). Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, яка є чинною з 30.09.2016, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов`язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені й частиною 1 статті 18 чинної з 15.12.2017 редакції ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (відповідно, ст. 368 редакції ЦПК України, чинної до 15.12.2017, і ст. 431 чинної на час розгляду справи редакції цього Кодексу). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Конституцією, Законами України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження (Закон № 606-XIV), що у відповідній частині був чинним до 05.10.2016, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), що набрав чинності з 05.10.2016). Верховний Суд України у ряді справ (постанова від 23.04.2014 у справі № 6-26цс14, постанова від 19.08.2014 у справі № 3-56гс14, постанова від 30.03.2016 у справі № 6-2411цс15 та ін.) сформулював правові позиції, за змістом яких виконання рішення суду є невід`ємною стадією процесу правосуддя, виконавче провадження є сукупністю дій і правовідносин, урегульованих законами та іншими нормативно-правовими актами, які в процесі примусового виконання виникають і реалізуються між органами й посадовими особами, які здійснюють примусову реалізацію судових рішень, та особами, які беруть участь у виконавчому провадженні чи залучаються до проведення виконавчих дій відповідно до закону. Тобто, дії, що вчиняються під час виконавчого провадження, є за своєю правовою природою процесуальними, тому з урахуванням положень ст. 3 ч. 3 чинної на час розгляду судом редакції ЦПК України відповідні правовідносини повинні регулюватися нормативними актами, чинними на час вчинення певної процесуальної дії.

Виконавче провадження було відкрито під час дії Закону № 606-XIV, однак, подальші дії держвиконавця регулюються Законом № 1404-VIII. Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу, а також у передбачених законом випадках на приватних виконавців і здійснюється відповідно до законодавства про виконавче провадження. Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1, ст. 5 ч. 1, ст. 10, ст. 18 ч. 1 Закону № 1404-VIII, виконавець повинен діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і зобов`язаний вживати передбачених законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно, ефективно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Заходи примусового виконання судового рішення, визначені ст. 10 Закону № 1404-VIII і такими є, передусім, звернення стягнення на грошові кошти, інше майно, майнові права боржника.

Права виконавця, які він має у процесі примусового виконання рішення та якими забезпечується можливість належного і повного виконання рішення, зазначені в частині 3 статті 18 Закону № 1404-VIII. З метою належного і повного виконання рішення законом покладався на виконавця обов`язок провести перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження, а в подальшому проводити таку перевірку не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника (ст. 48 ч. 8 Закону № 1404-VIII).

Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження (ст. 30 ч. 1 Закону № 1404-VIII, п. 14 Розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 02.04.2012 № 512/5 (реєстрація в Мін`юсті України від 02.04.2012 за № 489/20802)).

До апеляційного суду при вих. № 42691 від 12.07.2019 надійшло 15.07.2019 зведене виконавче провадження № 52477953, в якому прошнуровані 69 аркушів, які, втім, не пронумеровані, що унеможливлює посилання на відповідні аркуші провадження, тому щодо певних документів може йтися лише про наявність їх у матеріалах цього провадження. З матеріалів зведеного виконавчого провадження вбачається наступне.

Постанова держвиконавця від 03.10.2016 про відкриття виконавчого провадження № 52477953, копія якої міститься на аркуші 25 справи, у матеріалах зведеного виконавчого провадження відсутня. Натомість у цих матеріалах міститься постанова гол. держвиконавця Ужгородського МВ ДВС Грицищука М.П. від 28.05.2015 про відкриття виконавчого провадження № 47671563 за виконавчим листом від 12.09.2014 у справі № 308/3771/14, за яким з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн, починаючи з 26.03.2014 і до досягнення дітьми повноліття. Тобто, першим було відкрито виконавче провадження № 47671563.

Постановою гол. держвиконавця Ужгородського МВ ДВС Грицищука М.П. від 17.10.2016 об`єднано виконавчі провадження щодо ОСОБА_1 № 52477953, № 50989677 і № 47671563 у зведене виконавче провадження № 52477953. Копія цієї постанови міститься також у справі (а.с. 61). З моменту об`єднання виконавчих проваджень всі виконавчі дії належало вчиняти в рамках цього зведеного виконавчого провадження. Тим часом, після об`єднання зазначених виконавчих проваджень у зведене провадження держвиконавець продовжував окремо вчиняти виконавчі дії у виконавчому провадженні № 47671563: постанова від 01.09.2017 про звернення стягнення на доходи боржника; постанова від 02.10.2017 про розшук майна боржника (розшук автомобіля марки «Шкода Фабія», д/н НОМЕР_1 ); постанови від 05.03.2018 і від 07.03.2018 про встановлення обмежень щодо боржника у праві керування транспортними засобами, у праві виїзду за кордон, у праві користування вогнепальною мисливською зброєю; запити у лютому-березні 2018 року щодо доходів і рахунків боржника тощо.

Так само вчинялися виконавчі дії й у виконавчому провадженні № 50989677 (запит у червні 2017 року щодо місця роботи боржника). При цьому, будь-яких інших даних про це виконавче провадження (підстава і предмет провадження, час відкриття, стягувач, боржник, виконавчі дії і т.ін.), власне, даних про стосунок цього провадження до справи у матеріалах зведеного виконавчого провадження немає.

Поряд із цим, з наявних у справі документів убачається, що виконавчі дії вчинялися й у виконавчому провадженні № 52477953 саме як в окремому, а не об`єднаному (зведеному) провадженні: постанова від 25.10.2016 про арешт і вилучення майна (коштів) боржника (а.с. 63); запити у листопаді 2016 року щодо майна, коштів, доходів, банківських рахунків боржника (а.с. 64-67); постанова від 03.01.2017 про розшук майна боржника (розшук автомобіля марки «Шкода Фабія», д/н НОМЕР_1 ) (а.с. 71) та ін. Саме в рамках цього виконавчого провадження держвиконавець Грицищук М.П. склав 31.01.2017 акт про відсутність у боржника рухомого або нерухомого майна, на яке може бути звернено стягнення (а.с. 74). Попри те, що копії відповідних документів є в судовій справі, вони відсутні в наданому суду зведеному виконавчому провадженні.

Отже, держвиконавець вживав певні заходи, спрямовані на з`ясування майнового стану боржника, виявлення його доходів, майна тощо. Однак, вимоги ст. 48 ч. 8 Закону № 1404-VIII не виконувалися, даних про здійснення перевірок виконавцем майнового стану боржника у передбаченому законом порядку у справі немає. Відсутні й дані про належну реалізацію виконавцем наданих йому законом прав для виявлення майна, зокрема, рухомого, на яке може бути звернено стягнення з метою виконання рішення. Попри наявність постанови про арешт майна боржника, у справі відсутні дані про здійснення виконавцем заходів із опису та вилучення майна, не ініціював виконавець і питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи з метою виявлення майна, на яке можна звернути стягнення, і т.ін. З огляду на це вищевказаний акт про відсутність майна, на яке може бути звернено стягнення, безпідставний, необґрунтований і як такий не може слугувати належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом відсутності відповідного майна та вжиття виконавцем необхідних для його виявлення заходів. Відтак, оскільки відповідні дії виконавцем не вчинялися або вчинялися неналежним чином, то не вирішувалися й питання, які пов`язуються із наслідками ухилення боржника від виконання рішення та відповідальністю за його невиконання.

З матеріалів справи та виконавчого провадження неможливо дійти певного і однозначного висновку про те, чи були в дійсності, а не лише формально, об`єднані відповідні виконавчі провадження у зведене провадження, виконавчі дії вчинялися у зведеному, чи в окремих провадженнях і, відповідно, на якій підставі вчинялися.

Постановою від 31.08.2017 у виконавчому провадженні № 52477953 (із вказівкою на виконання лише виконавчого листа від 27.05.2015 у справі № 308/8739/13-ц 27.05.2015) гол. держвиконавець Ужгородського МВ ДВС Грицищук М.П. повернув стягувачу ПАТ «Родовід Банк» вказаний виконавчий документ на підставі ст. 37 ч. 1 п. 7 Закону № 1404-VIII внаслідок невиявлення транспортного засобу боржника (автомобіля марки «Шкода Фабія», д/н НОМЕР_1 ), розшук якого здійснювався поліцією, протягом року з дня оголошення розшуку, та відсутності іншого майна, на яке може бути звернено стягнення (а.с. 23). Однак, зважаючи на постанову від 03.01.2017 у виконавчому провадженні № 52477953 про розшук указаного автомобіля, з часу оголошення розшуку до дня повернення виконавчого документа стягувачу минуло менше одного року, що виключає наявність вказаної в постанові правової підстави для повернення виконавчого документа. Постанова від 02.10.2017 у виконавчому провадженні № 47671563 про розшук цього ж автомобіля взагалі не може братися до уваги в контексті повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 52477953 як через вищенаведені обставини щодо здійснення проваджень, так і через час її постановлення.

Насамкінець, постанова від 31.08.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу теж відсутня в матеріалах виконавчого провадження.

За наведених обставин, повернення постановою держвиконавця ОСОБА_6 М.П. від 31.08.2017 виконавчого документа стягувачу не може бути визнане правомірним. Держвиконавець не вжив передбачених законом і необхідних заходів, які б забезпечували можливість виконання повністю або частково рішення та стягнення боргу за рахунок майна боржника. Дії держвиконавця та правова позиція в справі не ґрунтуються на законі та на належних доказах. Матеріали виконавчого провадження та матеріали справи не співпадають між собою щодо переліку та змісту документів виконавчого провадження, дійсний зміст і обсяг виконавчих дій та вчинення їх у певному виконавчому провадженні з огляду на наявні в справі матеріали не підтверджується доказами, матеріали виконавчого провадження суперечливі. Дії, рішення державного виконавця та їх оформлення не відповідають принципу правової визначеності, у виконавчому провадженні (провадженнях) мають місце неповнота, невизначеність і плутанина.

Фактичне припинення виконання рішення суду за відсутності доказів об`єктивної неможливості такого виконання, а також із порушеннями, встановленими під час судового розгляду справи, поза сумнівом порушує законні майнові права стягувача. Саме невиконанням держвиконавцем належним чином обов`язків, передбачених законом, для виконання судового рішення про стягнення боргу, мотивував скаргу стягувач. Суд першої інстанції не оглядав виконавче провадження, проте, ця прогалина усунута під час апеляційного розгляду справи.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи; у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (ст. 447 ч. 1, ст. 451 ч. 2 ЦПК України).

Виходячи з викладеного, на підставі ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу, яка правильності по суті, законності та обґрунтованості судового рішення не спростовує, слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищука Михайла Петровича залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 січня 2019 року без змін.

У зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції стягнути з Ужгородського МВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області судовий збір у сумі 1921,00 грн в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 6 серпня 2019 року.

Судді