ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9021/19 Справа № 175/3873/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошового зобов`язання та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики у вигляді розписки від 30 жовтня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 30.10.2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, згідно якої ОСОБА_2 отримав від позивача 239 819 тон насіння соняшника в період з 03.10.2016 по 06.10.2016 року для подальшої реалізації та прийняв на себе зобов`язання повернути насіння в повному об`ємі або у грошовому еквіваленті. 10.11.2016 року з метою часткового забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_3 оглиприйняв на себе обов`язок виконати зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем на суму 10 000,00 гривень. 12.09.2017 року позивач надіслав вимоги про повернення грошових коштів відповідачам, відповідно до тексту яких просив сплатити грошовий еквівалент вартості насіння в сумі 2 494 118,00 гривень 00 копійок. Оскільки позивач втратив інтерес до виконання зобов`язань ОСОБА_2 по поверненню насіння соняшника в натурі, позивач вимагає повернення грошового еквіваленту 239 819 тон насіння соняшнику у сумі 2 494 118,00 гривень 00 копійок. Станом на дату подачі даного позову ОСОБА_2 не повернув ані насіння, ані грошовий еквівалент, тобто зобов`язання не виконав.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 10.11.2016 року у сумі 10 000 грн. 00 коп. солідарно; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 10.11.2016 року грошовий еквівалент 239 818 тонн насіння соняшника в у сумі 2 494 118 гривень 00 копійок; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3 проценти річних за договором позики від 10.11.2016 року у сумі 1640 грн. 00 копійок, та проценти за договором позики від 30.10.2016 року у сумі 6 833 грн. 20 копійок.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати у сумі 8 000 гривень 00 копійок.

В ході судового розгляду ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики у вигляді розписки від 30.10.2016 року, укладений між ним та ОСОБА_1 .

В обґрунтуванні зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що він не укладав з ОСОБА_1 договір позики у вигляді розписки від 30.10.2016 року. ОСОБА_2 , як суб`єкт цивільного права, не приймав ніякої участі в укладанні оспорюваного договору позики та ухваленні його змісту за власним розсудом. Ніякого доброго волевиявлення на укладання договору позики ОСОБА_2 не мав, так само і не мав наміру на придбання цивільних прав та обов`язків, що випливають з оспорюваного правочину. Договір позики у вигляді розписки від 30.10.2016 року. не містить власноручного підпису ОСОБА_2 , натомість під текстом розписки від його імені підписалася невідома особа.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року у задоволенні первинних та зустрічних позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог - залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.10.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , було укладено договір позики у формі розписки.

За текстом вищезазначеної розписки ОСОБА_2 отримав від позивача 239 819 тон насіння соняшника в період з 03.10.2016 по 06.10.2016 року для подальшої реалізації та прийняв на себе зобов`язання повернути насіння в повному об`ємі або у грошовому еквіваленті.

10.11.2016 року з метою часткового забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки. Відповідно до ч.3 п.1 даного договору, ОСОБА_3 прийняв на себе обов`язок виконати зобов`язання ОСОБА_2 перед позивачем на суму 10 000,00 гривень. Обов`язок по сплаті у ОСОБА_3 виникає у випадку не виконання ОСОБА_2 зобов`язань перед позивачем, у строк 30 (тридцять днів) з моменту відправлення вимоги рекомендованим листом позичальнику.

12 вересня 2017 року позивач надіслав вимоги про повернення грошових коштів відповідачам, відповідно до тексту яких просив сплатити грошовий еквівалент вартості насіння в сумі 2 494 118,00 гривень 00 копійок.

Судом встановлено, що в розписці від 30.10.2016 р. не вказано, що ОСОБА_2 отримав насіння соняшника у власність, а зазначається, що отримав для подальшої реалізації ОСОБА_4 .

Відповідно до пояснень відповідача та свідка, який був допитаний у судовому засіданні, суд встановив, що 30.10.2016 року, тобто в день складення відповідної розписки, не було передано відповідний об`єм насіння соняшника у розмірі 239 819 тон, що протирічить юридичній природі договору позики, а саме реальності такого договору в момент його вчинення.

Позивачем не було також надано відповідних доказів отримання ОСОБА_2 в період з 03.10.2016 р. по 06.10.2016 р. 239 819 тон насіння соняшнику.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позивач не виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому у задоволенні первинного позову слід відмовити за недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції посилався на необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, оскільки судово-почеркознавча експертиза підпису так і не була проведена, необхідних додаткових матеріалів експерту стороною надано не було; доводи про те, що вищевказаний договір позики є фіктивним нічим не підтверджені.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що договір позики (розписка), який є предметом позову, був укладений у письмовій формі та не може бути спростований поясненнями свідків та сторони. Зазначає, що розписка, як документ, підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг насіння із зобов`язанням повернення насіння апелянту в натурі або в грошовому еквіваленті.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Колегія суддів наголошує, що ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано доказів, які б підтверджували факт передачі ОСОБА_2 насіння соняшнику саме у розмірі 239 819 тон. У зв`язку з чим, неможливо встановити реальність договору позики в момент його вчинення.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з самої розписки від 30.10.2016 р., ОСОБА_2 отримав насіння соняшнику для подальшої реалізації ОСОБА_4 , а не у свою власність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження недійсності договору позики.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова