У Х В А Л А

12 липня 2019 року

м. Київ

Справа № 202/781/14-ц

Провадження № 14-356цс19

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (далі - позивач) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор» (далі - ТзОВ «Фактор»), Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційною скаргою позивача на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 вересня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року та

в с т а н о в и л а:

17 січня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- стягнути солідарно з ТзОВ «Фактор», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ПАТ «Акцент-Банк» (далі разом - поручителі) на користь позивача заборгованість за договором комісії № 0611/3589/impaвід 27 грудня 2006 року (далі - договір комісії) у розмірі 550 961,39 євро, що за курсом Національного банку України станом на 3 січня 2014 року становить 6 083 456,72 грн, з яких: 163 663,72 євро - проценти, 387 298,02 євро - пеня;

- стягнути солідарно з поручителів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 1/QY008Q від 16 серпня 2007 року (далі - кредитний договір) у розмірі 1 301 023,52 євро, що за курсом Національного банку України станом на 3 січня 2014 року становить 14 365 290,23 грн, з яких: 274 560 євро - заборгованість за кредитом, 352 202,34 євро - проценти, 674 261,18 євро - пеня.

Позов мотивував такими обставинами :

- 27 грудня 2006 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, та M&Toys Limited (далі - позичальник) уклали договір комісії про відкриття акредитиву в розмірі 264 000 євро;

- позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором комісії, відшкодувавши підтверджуючому банку витрати з оплати товару, поставленого позичальнику, у розмірі 275 739,97 євро;

- позичальник зобов`язання за договором комісії не виконав, через що у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 987 923,06 євро;

- 16 серпня 2007 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» і позичальник уклали кредитний договір про надання останньому кредиту у вигляді непоновлювальної кредитної лінії з лімітом 457 600 євро на строк до 15 лютого 2011 року для поповнення оборотних активів, спрямованих на проведення платежу за акредитивом № 1607/4040/impa, відкритим на підставі контракту № 10072007 від 10 липня 2007 року, й акредитивом № 1607/4039/impa, відкритим на підставі контракту № 2006/3994/69 від 20 квітня 2007 року;

- позичальник не виконав зобов`язання за кредитним договором, через що у нього виникла заборгованість перед позивачем зі сплати кредиту, процентів і пені у розмірі 1 533 125,63 євро;

- 16 серпня 2007 року на виконання зобов`язань за кредитним договором і договором комісії позивач уклав договори поруки з ТзОВ «Фактор», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 № 1-2, № 1-3 та № 1-4 відповідно;

- 20 березня 2013 року на виконання зобов`язань за кредитним договором і договором комісії позивач уклав договір поруки з ПАТ «Акцент-Банк»;

- згідно з договорами поруки поручителі відповідають перед позивачем за виконання зобов`язання в тому ж розмірі, що і позичальник;

- 19 листопада 2010 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення у справі № 2-10331/1 про стягнення з поручителів заборгованості за договором комісії та кредитним договором. Це рішення набрало законної сили, але поручителі його не виконали;

- оскільки у вказаному рішенні суд уже стягнув з поручителів частину заборгованості за кредитним договором і за договором комісії, у цій справі з відповідачів необхідно стягнути решту, а саме: 550 961,39 євро боргу за договором комісії та 1 301 023,52 євро боргу за кредитним договором.

8 вересня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення, яким у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовив і закрив провадження у частині вимог до ПАТ «Акцент-Банк» і ТзОВ «Фактор».

Суд першої інстанції мотивував рішення такими обставинами:

- строк, передбачений частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є преклюзивним. Його закінчення є підставою для припинення поруки. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати з підстав, передбачених статтями 263, 264, частиною п`ятою статті 267 ЦК України. Враховуючи те, що строк поруки не є строком порушеного права, а строком існування самого зобов`язання поруки, права кредитора й обов`язок поручителів після його закінчення припиняються; кредитор не має права на задоволення позову, заявленого за межами передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України строку, бо з його закінченням припиняється матеріальне право;

- строк дії кредитного договору сплив 15 лютого 2011 року, а договору комісії - 31 грудня 2008 року. З позовом до суду у цій справі позивач звернувся лише 17 січня 2014 року, а тому, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 й ОСОБА_1 як поручителів заборгованості за кредитним договором і договором комісії;

- провадження в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» і ТзОВ «Фактор» необхідно закрити, оскільки такі вимоги слід розглядати за правилами господарського судочинства.

23 травня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області постановив ухвалу, якою залишив рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 вересня 2015 року без змін.

Апеляційний суд мотивував ухвалу так:

- спірні правовідносини виникли між позивачем-юридичною особою та поручителями, серед яких є юридичні особи; тому суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що справу у частині вимог до поручителів-юридичних осіб не можна розглядати за правилами цивільного судочинства;

- необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що поручителі-юридичні особи та поручителі-фізичні особи діяли у спірних правовідносинах як солідарні боржники, адже позивач уклав з кожним з поручителів окремий договір поруки, а тому відсутні спільність прав та обов`язків поручителів і підстави для об`єднання позовних вимог до фізичних та юридичних осіб в одне провадження;

- умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України;

- встановлені у справі обставини підтверджують припинення поруки фізичних осіб, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- оскільки позов у цій справі стосується стягнення заборгованості за новий період, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що, подавши позов у 2010 році, позивач заявив передбачену частиною четвертою статті 559 ЦК України вимогу до поручителів.

13 червня 2016 року позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою. Просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 вересня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Позивач мотивує касаційну скаргу так:

- у рішенні від 19 листопада 2010 року у справі № 2-10331/10 Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська визнав чинними договори поруки, які позивач уклав з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ТзОВ «Фактор»;

- позивач направив поручителям вимоги про повернення заборгованості за кредитним договором і за договором комісії ще 20 січня 2010 року, тобто до того, як він звернувся з позовом до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з вимогами достягнути суму заборгованості за вказаними договорами;

- у договорах поруки сторони погодили, що порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань боржника за кредитним договором і договором комісії, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин шестимісячного строку, визначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України;

- оскільки у спорах, що виникають з кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи, з урахуванням вимог статей 15-16, частини другої статті 118 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, визначаючи юрисдикцію, суди мають вважати, що такі справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов`язані, і окремий їх розгляд неможливий;

- поручителі у спірних правовідносинах діють як солідарні боржники; предметом спору є однорідні права й обов`язки; ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є засновниками ТзОВ «Фактор». А тому необґрунтованими є висновки судів першої й апеляційної інстанцій щодо закриття провадження у справі у частині вимог до поручителів-юридичних осіб.

23 червня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою відкрив касаційне провадження.

10 вересня 2016 року ТзОВ «Фактор» подало заперечення на касаційну скаргу. Просить відмовити в її задоволенні, а оскаржені рішення залишити без змін.

Мотивує заперечення так :

- ні норми закону, ні договори поруки не встановлюють солідарну відповідальність поручителів, а тому відсутні підстави для солідарного стягнення з них кредитної заборгованості згідно з вимогами частини четвертої статті 554 ЦК України;

- вимоги до поручителів-юридичних осіб треба розглядати за правилами господарського судочинства з огляду на висновки Верховного Суду України, сформульовані у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-35цс15 і від 1 липня 2015 року у справі № 6-745цс15;

- у рішенні від 19 листопада 2010 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у повному обсязі стягнув заборгованість за кредитним договором і за договором комісії, тоді як строк пред`явлення вимог до поручителів уже сплив.

21 грудня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою призначив справу до судового розгляду.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким ЦПК України викладений у новій редакції.

20 червня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав порушення правил юрисдикції.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

З огляду на те, що позивач оскаржує рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 вересня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року, зокрема, з підстав порушення правил суб`єктної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Отже, справу розглядатиме Велика Палата Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор», Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 8 вересня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 21 серпня 2019 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

3. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали для відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкВ. С. Князєв
Т. О. АнцуповаЛ. М. Лобойко
С. В. БакулінаН. П. Лященко
В. В. БританчукО. Б. Прокопенко
Ю. Л. ВласовВ. В. Пророк
М. І. ГрицівЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаО. М. Ситнік
Ж. М. ЄленінаВ. Ю. Уркевич
О. С. ЗолотніковО. Г. Яновська
О. Р. Кібенко