Справа № 462/2828/19 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2914/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я.,

секретаря: Матяш С.І.,

за участю: апелянта Кравець І.Б. , позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Дмитренка В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Кравець Ірини Борисівни на ухвалу судді Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2019 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання дитини у матері і повернення в Україну за попереднім місцем проживання,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 про відібрання дитини у матері і повернення в Україну за попереднім місцем проживання.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2019 року відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання дитини у матері і повернення в Україну за попереднім місцем проживання.

Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_3 - адвокат Кравець Ірина Борисівна.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального і матеріального права. Зокрема, зазначає, що відповідач ОСОБА_3 є громадянкою Російської Федерації, що постійно проживає на території цієї держави. Територіальна підсудність визначається за правилами встановленими ч. 1 ст. 27 ЦПК України, згідно якої позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. ОСОБА_3 покинула територію України разом з сином ОСОБА_4 (2014 року народження) 2 травня 2016 року, а відтак вони не проживають в Україні понад 3 роки, про що було відомо позивачу. Таким чином в даному випадку, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання дитини та відповідача за місцем проживання, а саме АДРЕСА_1 . Відповідно до ч.2 ст.3 ЦПК України правила про підсудність передбачені в міжнародних договорах, мають пріоритет перед нормами внутрішнього права. Вважає, що в даному випадку застосуванню підлягає Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та захист прав дітей, вчинена 19 жовтня 1996 р. в м.Гаазі, яка набрала чинності для України 1 лютого 2008р.. Зазначає, що юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання(Російська Федерація)

Враховуючи зазначене, просить суд скасувати ухвалу суду першої інстанції.

09 грудня 2019 року адвокат Дмитренко В.П. в інтересах ОСОБА_2 подав в суд відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта Кравець І.Б. на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Дмитренка В.П. та представника третьої особи - ОСОБА_7 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що справа підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження та є підсудна Залізничному районному суду м. Львова.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини (ст.162 СК України), слід також керуватися положеннями Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховною Радою УРСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19 жовтня 1996 року, до якої Україна приєдналась із заявами та застереженнями відповідно до Закону України від 14 вересня 2006 року № 136-V, Конвенції про контакт з дітьми від 15 травня 2003 року, ратифікованої Законом від 20 вересня 2006 року № 166-V, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року, до якої Україна приєдналась із заявою відповідно до Закону України від 11 січня 2006 року № 3303-IV, Європейської конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми від 20 травня 1980 року, ратифікованої із заявами та застереженнями Законом від 6 березня 2008 року № 135-VI, а також міждержавними договорами України та остаточними рішеннями Європейського суду з прав людини.

Встановлено, що в квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в Залізничний районний суд м. Львова із позовом до ОСОБА_3 про відібрання дитини у матері і повернення в Україну за попереднім місцем проживання.

Встановлено й те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 липня 2014р. до 24 січня 2018р.. В шлюбі в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. 30 квітня 2015р. між сторонами було узгоджено виїзд сина ОСОБА_4 на тимчасові багаторазові поїздки за кордон у супроводі одного з батьків, на період з 30 квітня 2015р. до 30 квітня 2018р.

Як вбачається із повідомлення від 14.03.2019р. №184/М-3520 головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, 02 травня 2016р. о 17.05 год. ОСОБА_3 виїхала разом із сином ОСОБА_4 з України.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 . відповідачка ОСОБА_3 одноосібно, скориставшись дозволом на тимчасові поїздки, вивезла його сина за кордон - Російську Федерацію, де утримує дитину, всупереч волі позивача - батька дитини.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Гаазька конвенція, Конвенція) була розроблена з метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення до держави постійного проживання дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються у порушення прав опіки та піклування, а також забезпечення захисту прав доступу.

У зв`язку із прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей" ця Конвенція набула чинності для нашої держави з 01 вересня 2006 року.

Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької конвенції або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до статті 38 Гаазької конвенції. У кожному конкретному випадку під час вирішення спорів щодо протиправного переміщення або утримування дітей суд має звертати увагу на чинність Гаазької конвенції у взаємовідносинах між нашою державою та відповідними державами.

Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка не досягла 16 років і постійно проживає в державі - учасниці Конвенції безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу, у випадках, коли викрадення дитини не створює складу злочину, передбаченого статтею 146 Кримінального кодексу України.

Досягнення дитиною 16-річного віку припиняє щодо неї дію Конвенції (стаття 4 Конвенції).

Юрисдикція справ про повернення дітей до країни постійного місця проживання є альтернативною: судовою, адміністративною і змішаною. Особа, яка звертається із заявою, на власний розсуд обирає форму захисту свого права. Судова юрисдикція реалізується особою шляхом подання позову. Адміністративна юрисдикція передбачає можливість звернення особи із заявою до Центрального органу (частина перша статті 8 Конвенції), який діє у межах наданої Конвенцією компетенції (стаття 7 Конвенції). Змішана юрисдикція полягає у тому, що особа може звернутися із заявою до Центрального органу, який потім звертається з позовом до суду.

Справи про повернення дітей до країни постійного місця проживання відповідно до Гаазької конвенції є справами з іноземним елементом.

Конвенцією встановлюється альтернативна міжнародна підсудність справ про повернення дітей до країни постійного місця проживання, правила якої відповідно до положень статті 29 Конвенції дозволяють особі звернутися до судових органів будь-якої Договірної держави. Незалежно від того, яка країна є країною постійного проживання дитини, суди держав - учасниць Конвенції зобов`язані приймати і розглядати такі заяви.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, малолітній ОСОБА_4 є громадянином України з народження, має постійне зареєстроване в Україні місце проживання, з 30 квітня 2018 року, тобто після закінчення періоду, визначеного заявою, посвідченою 30.04.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. за реєстровим №636, №637 перебуває з відповідачкою ОСОБА_3 на території Російської Федерації.

Також, згідно ст.1 Закону України від 06 грудня 2018р. №2643VІІІ «Про припинення дії договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією» припинено з 01 квітня 2019р. дію Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, учиненого 31 травня 1997р. в м. Києві та ратифікованого Верховною Радою України 14 січня 1998р, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, що становить істотне порушення Російською Федерацією Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Стаття 3 вище згаданого договору, гарантувала серед іншого додержання прав людини та основних свобод та сумлінне виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

У частині першій статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.10 ст.28 ЦПК України, позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Установивши, що позов пред`явлений до Залізничного районного суду м. Львова на підставі положень частини 10 статті 28 ЦПК України за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідачки ОСОБА_3 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції, зробив правильний висновок, що позовна заява подана до Залізничного районного суду м. Львова із дотриманням правил територіальної підсудності.

За встановлених обставин, враховуючи норми ст.ст.2,3,4,27,28 ЦПК та вищезгаданих міжнародних договорів, які ратифіковані ВР України, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367-369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Кравець Ірини Борисів - залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 10 травня 2019 року про відкриття провадження - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2019 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді: Курій Н.М.

Мельничук О.Я.