Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/892/19
Провадження №: 2/332/871/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2019 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Яцуна О.С.,

за участю секретаря Фурсової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

28.02.2019 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Сергієнка Д.М., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, який в подальшому було уточнено. В обґрунтування пред`явлених вимог зазначено, що 12.08.2015 року відповідач ОСОБА_2 взяла у позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 110000,00 грн., про що свідчить розписка, зі строком повернення до нового 2016 року, а також відповідач зобов`язалась сплатити відсотки в розмірі 3% щомісячно. До теперішнього часу відповідач суму боргу не повернула, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 110000,00 грн., суму процентів в розмірі 19308,00 грн., суму втрат від інфляції в розмірі 40590,00 грн., суму 3 % річних в розмірі 237441,47 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4073,39 грн.

Відповідно до відзивів на позовну заяву відповідач та її представник - адвокат Сапунцов В.Д., просили відмовити у задоволенні позову внаслідок пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно до змісту розписки від 12.08.2015 року останнім днем строку повернення відповідачем грошових коштів позивачу є 31.12.2015 року, тобто строк прострочення виконання зобов`язання почався вже з 01.01.2016 року. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 257, ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України, позивач повинна була пред`явити вимоги про повернення відповідачем запозичених коштів в межах трьох років.

В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.127), причини своєї неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Від представника позивача - адвоката Сергієнка Д.М., в матеріалах справи містяться клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Від представника відповідача - адвоката Сапунцова В.Д., надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.08.2015 року відповідач взяла в борг у позивача грошові кошти у розмірі 110000,00 грн., про що було укладено розписку, згідно якої відповідач отримала у позивача грошову позику зі строком повернення до нового 2016 року року, а також відповідач зобов`язалася сплатити відсотки в розмірі 3% щомісячно (а.с.40).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В даному випадку позивач підтвердила факт передання грошей відповідачу розпискою, що не заперечувалось відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторонами при укладенні договору позики від 12.08.2015 року встановлено термін повернення грошових коштів до нового 2016 року. Однак, відповідач на даний час не повернула зазначені кошти позивачу, що не оспорюється представником відповідача.

Разом з тим, вирішуючи справу, суд виходить з того, що відповідачем та її представником у наданих відзивах заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача, у зв`язку з чим просили суд відмовити в позові.

Представник позивача у заяві про поновлення строку звернення до суду зазначив, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом позивач пропустила з поважних причин, оскільки відповідач щомісяця по грудень 2018 року обіцяла повернути позивачу борг з відсотками, але в кінці грудня відповідач перестала виходити на зв`язок. На підставі викладеного, представник позивача просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його.

В рішенні Європейського Суду з прав людини «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року зазначено, що строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України).

За змістом вимог ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з укладеного між сторонами договору позики від 12.08.2015 року, він передбачав виконання відповідачем зобов`язання з повернення позики усією сумою в строк до нового 2016 року, тобто до 31.12.2015 року.

Враховуючи, що в цей строк відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, про що достовірно було відомо ОСОБА_1 , остання мала право на звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики в межах трирічного строку позовної давності, перебіг якого почався 01.01.2016 року та сплив 01.01.2019 року. В силу вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог.

З даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 28.02.2019 року, тобто поза межами встановленого законом трирічного строку позовної давності, і судом не встановлено поважних причин для його поновлення. Позивач знала про наявність боргу, мала змогу вчасно подати позовну заяву, при цьому поважних причин пропуску строків позовної давності представник позивача не зазначив. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач мала об`єктивні, незалежні від її волі перешкоди для звернення до суду з цим позовом в межах строку позовної давності позивач та її представник суду не надали.

Згідно роз`яснень викладених в абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 пропустила строк для звернення до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики без поважних причин, а тому у позовних вимогах слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81,141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення грошових коштів за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкам апеляційного перегляду.

Суддя: О.С. Яцун