ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 496/2720/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/1881/19

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року у складі судді Бурана В.М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати право власності на Ѕ частину будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 03 листопада 1988 року вона оформила спадщину на малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті його батька ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, її син отримав право власності на будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , житловою площею 29,4 кв.м. з надвірними спорудами: льох, сарай, душ, сарай для скотини.

В даному будинку вона проживає з сином з 1990 року, в якому за період з 1990 року до 2007 року за свої кошти добудувала приміщення: котельну 1-4 площею 6,90 кв.м.; кухню1-5 площею 13,30 кв.м.; коридор 1-6 площею 6,80 кв.м; санвузол 1-7 площею 6,40 кв.м. та зробила капітальний ремонт старого будинку: приміщення 1-1,1-2,1-3; поміняла електричну проводку, опалення, двері, вікна, відбудувала огорожу, подвір`я, завела воду внаслідок чого вдвічі збільшила площу будинку та відповідно його вартість, а у 2013 році завела газ. Крім того, оплачувала всі податки та комунальні платежі.

Зазначала, що відповідач, з огляду на його вік, не приймав ніякої участі у будівництві, ремонті будинку, оскільки навчався в школі, інституті та в подальшому ніде не працював.

Посилаючись на те, що відповідач звернувся до суду із позовом до неї про усунення перешкод в користуванні своїм будинком та її виселення, позивачка просила суд визнати за нею право власності на :

- Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , виділив їй в натурі частину відповідно до висновків експерта;

- Ѕ частину земельної ділянки, у розмірі 0,2375, розташованої за вищевказаною адресою, виділив їй в натурі частину відповідно до висновків експерта на підставі ст.17 Закону України «Про власність», ст.ст.2,3,175 СК України та ст.ст.355,368,372 ЦК України (а.с.2-5,48-50).

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали за їх безпідставністю.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 18 травня 2018 року позовні вимоги в частині визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки залишено без розгляду на підставі заяви представника позивачки (а.с.148).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а.с.157-159).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що позивачкою не надано жодного доказу того, що позивачка щось будувала та відповідно купувала будівельні матеріали, міняла проводку та електрику, опалення, вікна двері, проводила газ в будинок, оплачувала комунальні послуги, що з моменту прийняття відповідачем спадщини, позивачка чи сторони проводили добудови чи інші роботи з будинком. Крім того, суд встановив, що будинок побудовний в 1981 році та добудов і реконструкцій в ньому не проводилося, що зазначено в технічних паспортах, виготовлених станом на 04 липня 2007 року та станом на 10 листопада 2017 року, що розбіжностей в площі будинку та окремих кімнатах в обох паспортах немає; що з часу прийняття. Суд також дійшов висновку про те, що навіть у разі доведеності позивачкою проведення добудови та ремонтних робіт це не є підставою для задоволення позову, тому що реконструкція чи інші ремонтні роботи в будинку позивачем не є ознакою придбання вказаного майна спільною працею чи коштами.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги про визнання права власності на частину будинку та його розподіл в натурі.

Апеляційна скарга, зокрема, мотивована тим, що суд першої інстанції всупереч ст.3 СК України, ст.17 Закону України «Про власність», який діяв з 07 лютого 1991 року по 20 червня 2007 року, не визнав, що вона з відповідачем складали сім`ю; що майно, придбане сім`єю, згідно ст.ст.175,368 ЦК України є спільною сумісною власністю, та у разі його поділу, відповідно до ч.2ст.372 ЦК України, їх частки є рівними. Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що:

-спірний будинок загальною площею 72,30 кв.м. був побудований у 1981 році;

-відповідач отримав будинок в порядку спадкування, проте зведення нових споруд в домогосподарстві відбулося без його згоди,

що суперечить матеріалам справи (а.с.165-168).

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.194), та його правонаступники не скористалися.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 травня 2019 року відновлено провадження по справі та до участі у справі в якості правонаступників ОСОБА_2 залучено дружину відповідача ОСОБА_4 та його малолітніх дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (а.с.205-206).

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду-зміні мотивувальної частини рішення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що позивачкою не надано жодного доказу того, що позивачка щось будувала та відповідно купувала будівельні матеріали, міняла проводку та електрику, опалення, вікна двері, проводила газ в будинок, оплачувала комунальні послуги, що з моменту прийняття відповідачем спадщини, позивачка чи сторони проводили добудови чи інші роботи з будинком. Крім того, суд встановив, що будинок побудований в 1981 році та добудов і реконструкцій в ньому не проводилося, що зазначено в технічних паспортах, виготовлених станом на 04 липня 2007 року та станом на 10 листопада 2017 року, що розбіжностей в площі будинку та окремих кімнатах в обох паспортах немає; що з часу прийняття. Суд також дійшов висновку про те, що навіть у разі доведеності позивачкою проведення добудови та ремонтних робіт це не є підставою для задоволення позову, тому що реконструкція чи інші ремонтні роботи в будинку позивачем не є ознакою придбання вказаного майна спільною працею чи коштами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , проте не повністю погоджується з підставами та мотивами відмови, якими керувався суд.

Як зазначалось вище, свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що її малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03 листопада 1998 року став власником 1/2 частини житлового будинку, який вона добудувала та зробила капітальний ремонт в період з 1990 року до 2007 року, тобто завершила будівництво будинку до досягнення сином повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалою Біляївського районного народного суду Одеської області від 23 травня 1989 року, при розгляді цивільної справи №2-210/1989 року про поділ майна подружжя, затверджено мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за якою:

- за ОСОБА_8 визнано право власності у вказаному домогосподарстві на приміщення 1-2 (24,9 кв.м.), веранду 1-1 (20,3 кв.м.), коридор 1-3 ( 4,9 кв.м.), цистерну та речі домашнього побуту, а всього на суму 9 000 крб.

- за ОСОБА_7 визнано право власності на Ѕ частину домогосподарства в АДРЕСА_1 з приміщеннями: №1-3 (39 кв.м.), 1-4 (15,5 кв.м.), 1-6 (8,6 кв.м.), 1-7 (8 кв.м.), сарай «б», підвал «В», фундамент під гараж, душ, туалет, а всього на суму 10 300 крб.;

Котельну та водопровід залишено у загальному користуванні (а.с.57).

Таким чином, за ОСОБА_7 було визнано право власності на 1/2 частину будинку, загальною площею 71,1 кв.м. (39+15,5+8,6+8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 1998 року, виданого після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем майна, яке складається з Ѕ частини житлового будинку, загальною житловою площею 29,4 кв.м. з надвірними спорудами: сарай, льох, душ, гараж, сарай для скотини, що знаходиться в АДРЕСА_1 , є його син ОСОБА_2 (а.с.8).

Відповідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 299522, виданого рішенням Нерубайської сільської ради 26 грудня 2007 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2375, яка розміщується в АДРЕСА_1 . (а.с.14).

Довідкою Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №0317 від 31 липня 2017 року встановлено, що згідно погосподарського обліку в АДРЕСА_1 , житловий будинок належить ОСОБА_9 , в якому зареєстровані і проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочка, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 син, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 мати. (а.с.19).

Згідно технічного паспорту, виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 04 липня 2007 року Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , складає 72,30 кв.м., з яких житлова площа 30,80 кв.м., підсобна-41,50 кв.м. (а.с. 11-13).

Згідно технічного паспорту, виготовленого ПП «Одеське БТІ» станом на 10 листопада 2017 року житловий будинок в АДРЕСА_1 побудований в 1981 році та його площа складає 140 кв.м. А (складається, зокрема, з приміщень 1-1 житлова кімната площею 13,5 кв.в., 1-2 житлова кімната площею 17,3 кв.м., 1-3 кухня площею 8,1 кв.м., 1-4 котельна площею 6,9 кв.м., 1-5 кухня площею 13,3 кв.м., 1-6 коридор площею 6,8 кв.м., 1-7 санвузол площею 6,4 кв.м.), В льох, площею 9,0 кв.м. побудований в 1981 році, Г сарай, площею 7,0 кв.м. побудований в 1981 році, Д літня душева, площею 2,6 кв.м. побудована в 1981 році, Е вбиральня площею 2,6 кв.м. побудована в 1981 році, Ж гараж площею 22,3 кв.м., побудований в 1991 році, З гараж площею 22,4 кв.м. побудований в 2015 році, К навіс площею 33,4 кв.м. побудований в 2015 році, Л сарай площею 23,8 кв.м. побудований в 2012 році, М сарай площею 17,6 кв.м. побудований в 2011 році, Н навіс площею 5,4 кв.м. побудований в 2011 році, № 1-3 огорожа, І цистерна. Споруди під літерами З, Л, М самочинно збудовані. (а.с. 67-69).

Висновком №1-115/18 від 02 квітня 2018 року судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить двом співвласникам ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 1998 року, загальною площею 72,3 кв.м., та ОСОБА_12 , загальною площею 140 кв.м.( а.с.79-142).

Згідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_2 отримав 03 листопада 1998 році в порядку спадкування після смерті свого батька ОСОБА_3 Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 29,4 кв.м. з надвірними спорудами сарай, льох, душ, гараж, сарай, апеляційний суд вважає, що доводи позивачки про те, що вона реконструювала вказану частину спадщини, отриманої її сином, а також надвірних приміщень та здійснила добудову будинку, починаючи з 1990 року, є безпідставними.

Так, у разі здійснення такого будівництва позивачкою у період з 1990 року до дня смерті ОСОБА_7 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх син ОСОБА_2 успадкував би після смерті батька Ѕ частину житлового будинку з іншими даними про загальну площу будинку та надвірних споруд.

Таким чином, добудова та капітальний ремонт спірного будинку в порядку, передбаченим законом, могла мати місце лише з березня 1996 року.

Згідно ч.2ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Аналіз змісту даних, що містяться в копії погосподарської книги №7 на 1986-1990 роки, наданої представником позивачки суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що 1/2 частка житлового будинку ОСОБА_7 , складалася з загальної площі 48 кв.м. та житлової 31,4 кв.м. (а.с.121-124).

Відповідно копії погосподарської книги №6 на 1996-2000 роки видно, що дані 1/2 спірного будинку заретушовано в частині даних загальної площі будинку та змінено, без відповідного застереження, в частині загальної площі, яка становить на 01 січня 1996 року 38 кв.м. та житлової площі, яка становить 29,4 кв.м. (а.с.125-127).

Згідно змісту копії погосподарської книги №16 на 2016-2020 роки загальна площа спірного будинку становить на 01 січня 2016 року 38 кв.м. та житлова площа-29,4 кв.м. (а.с.128-129.)

Як зазначалось вище ОСОБА_7 при поділі майна подружжя у 1989 році отримав у власність 1/2 частину будинку загальною площею 71,1 кв.м.

Яким чином загальна площа 1/2 частини будинку зменшилась з 71,1 кв.м. до 48 кв.м. (згідно погосподарської книги №7 на 1986-1990 роки), потім до 38,00 кв.м., а згодом збільшилася до 38,3 кв.м. (згідно погосподарським книгам №6 на 1996-2000 роки та №16 на 2016-2020 роки) матеріали справи не містять.

Тому апеляційний суд виходить з того, що на час розгляду справи в суді, відповідно до наявних правовстановлюючих документів (свідоцтва про право на спадщину за законом, останньої погосподарської книги №16 на 2016-2020 роки) загальна площа 1/2 частини спірного будинку становить 38,3 кв.м., житлова-29,4 кв.м.

Згідно наведених вище технічних паспортів та висновку судового експерта загальна площа 1/2 частини спірного будинку складає 72,3 кв., житлова 30,8 кв.м. та підсобна-41,5 кв.м.

Відповідно до ч.1ст.105 ЦК УРСР 1960 року громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Відповідно до ст. 152 ЖК України , в редакції, що діяла на час завершення за версією позивачки у 2007 році добудови та капітального ремонту житлового будинку, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво, проте, не зверталася:

-протягом 1996-2004 року в інтересах своєї дитини ОСОБА_2 до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про надання дозволу на реконструкцію, перебудову чи добудову належного її дитині 1/2 частини житлового будинку;

-починаючи з 01 січня 2004 року до повноліття ОСОБА_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , до суду з позовом в своїх та своєї неповнолітньої дитини інтересах, про визнання права власності на самочинне будівництво на підставі ст.376 ЦК України,

правових підстав для задоволення її позову не вбачається.

Відсутність дозволу виконкому місцевої ради та належним чином затвердженої документації для проведенні реконструкції унеможливлює легалізацію житлового будинку, як об`єкту власності, який за своїми основними відомостями про об`єкт нерухомого майна не є тотожнім об`єкту нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу.

Позивачкою вимоги про визнання 1/2 частини житлового будинку, належного на праві власності лише відповідачу, спільною сумісною власністю сторін не заявлялися, а тому посилання на положення ст.ст.355,368 та 372 ЦК України є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги на те, що судом помилково не застосовано Закон України «Про власність» не заслуговують на увагу, оскільки положення ч.1ст.17 Закону України «Про власність» не поширюються на самочинне будівництво.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року змінити в його мотивувальній частині та залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 12 грудня 2019 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя Одеського апеляційного суду Г.Я Колесніков