КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/8909/2019 Головуючий в 1-й інстанції - Зінченко О.М.
372/3073/18-ц Доповідач Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., ЯщукТ.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної та матеріальної шкоди,-

установив:

У жовтні 2018 року позивач пред`явив вказаний позов до відповідача та зазначав, що 04 листопада 2017 року, приблизно о 21 год. 30 хв. відповідач, працюючи водієм таксі "Роза", прибувши на виклик за пасажирами, перебуваючи за кермом автомобіля "Volkswagen Passat", номерний знак НОМЕР_1 , де окрім нього перебували пасажири - він та його дружина, ОСОБА_3 , рухаючись від домоволодіння АДРЕСА_1 , до виїзду з села, під час суперечки з ним, яка виникла на грунті раптових неприязних відносин, навмисно наніс йому удар ножем в область грудної клітини, спричинивши тілесні ушкодження. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №84 від 24.12.2017 року в нього виявлені тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітки з правого боку з пошкодженням діафрагми, печінки. Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії предмета з колючо-ріжучими властивостями і в комплексі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння. Згідно із вироком Обухівського районного суду Київської області від 01.06.2018 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого статтею 124 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік. Цивільний позов у межах кримінального провадження ним не заявлявся, а тому він звертається до суду з даним позовом. За період перебування його в умовах стаціонарного відділення, часткові витрати, пов`язані з проведеною операцією та застосуванням медичних препаратів понесла держава в особі Обухівської ЦРЛ, оскільки він є учасником бойових дій, проте ним особисто витрачено на купівлю медичних препаратів гроші в сумі - 2 456,71 грн.. Крім того, під час нанесення йому відповідачем ножового поранення було пошкоджено його одяг, вартість якого становить: джинси - 800 грн., футболка - 450 грн., светр - 500 грн., куртка - 600 грн.. Крім того, діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка виразилася у отриманні тілесних ушкоджень, тривалому лікуванні, перенесеним медичним втручанням, застосуванням загального наркозу, що беззаперечно відобразиться на його загальному фізичному та психологічному стані здоров`я, знаходження на лікування, зміні способу життя та повсякденної поведінки. Моральні переживання посилилися тим, що з моменту заподіяння шкоди до даного часу відповідач не відвідав його в лікарні, до цього часу не вибачився за заподіяну шкоду, не приймав участь у матеріальних витратах. Моральну шкоду він оцінює в розмірі 100.000 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року позов задоволено в повному обсязі. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 4806 грн. 71 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 100000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .. Зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано пояснення відповідача по суті справи. Вироком установлено, що сукупність досліджених судом доказів дає достатні підстави вважати, що по відношенню до обвинуваченого потерпілим було здійснено суспільно небезпечне посягання на здоров`я, він захищав своє здоров`я від протиправних посягань потерпілого, а тому в нього виник стан необхідної оборони, яким утім був перевищений обвинуваченим шляхом нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .. Стосовно не відвідування позивача вказує, що внаслідок протиправних дій позивача йому були завдані тілесні ушкодження, у зв`язку з чим він перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні , що підтверджується копією виписки із історії його хвороби. Крім того він зустрічався з відповідачем при передачі грошових коштів останньому, який написав відповідну розписку про те, що за взаємною домовленістю отримав 200 доларів США та скарг до нього не має. Судом не враховано розмір шкоди, завданої позивачем йому, а також не наведено мотиви при визначенні розміру моральної шкоди, стягнутої з нього на користь позивача. Позивач ставить питання відшкодування вартості ліків у розмірі 2 456,71 грн., проте до позову додано копії квитанцій на суму 2331,86 грн., на деяких без відображення дати, при цьому позивач як учасник АТО має право на безкоштовне медичне забезпечення. Доказів того, що позивач звертався для безкоштовного забезпечення ліками та що йому було відмовлено в цьому, матеріали справи не містять. Щодо вартості одягу в розмірі 2350,00 грн., то сам позивач зазначає про відсутність матеріального його підтвердження, оскільки одяг куплявся давно і товарні чеки не збереглися. До того ж відсутні докази того, що позивач звертався з проханням до суду під час розгляду кримінальної справи про повернення йому його одягу. Також судом невірно обчислено судовий збір.

Позивачем не подавався відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом першої інстанції установлено, що відповідно до вироку Обухівського районного суду Київської області від 01.06.2018 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого статтею 124 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_2 визнано потерпілим.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст.82 ЦПК України).

Згідно із ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до висновку експерта № 84 у ОСОБА_2 , 1985 року народження, виявлені тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітки справа з пошкодженням діафрагми, печінки. Виявлені тілесні ушкодження утворилися від дії предмета з колючо-ріжучими властивостями і в комплексі відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння.

Зі змісту вироку вбачається, що при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , цивільний позов не пред`являвся.

Під час слідства позивачем ОСОБА_2 написано розписку про отримання відшкодування грошової допомоги на суму 200 доларів США, що визнається сторонами, й підтверджено в ході розгляду справи. Позивач уважає, що отримані від відповідача кошти не компенсують усієї шкоди, завданої відповідачем.

Пославшись на норми ст.ст. 1177, 1192, 23 ЦК України, суд уважав, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої злочином, в розмірі 4806,71 гривень, що становить вартість медичних препаратів та пошкодженого одягу, є обґрунтованими і підлягають задоволенню, як і вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн., оскільки внаслідок вчинення злочину відповідач зазнав душевних страждань, переніс стрес, знаходився тривалий час на лікуванні, змушений був змінити спосіб життя та повсякденну поведінку.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд прийшов без належного встановлення обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, що регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 01.06.2018 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого статтею 124 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.

При постановленні вказаного вироку судом установлено, що "Участь у бійці приймали потерпілий та обвинувачений, бійку розпочав саме потерпілий, який першим наніс безпричинно удар кулаком руки обвинуваченому в голову саме під час руху автомобіля та керування ним обвинуваченим, надалі вийшовши із машини і продовживши бійку потерпілий притис обвинуваченого до землі, наніс декілька ударів руками в голову та тулуб обвинуваченого, який вже перебував у положенні лежачи на землі, лише після цього обвинувачений застосував ніж, який заздалегідь не готував для вчинення злочину, та використав його для захисту, нанісши один удар в бік нападника без конкретизації намірів які саме заподіяти тілесні ушкодження, у бійці отримали тілесні ушкодження як потерпілий, так і обвинувачений. Обвинувачений в силу значної різниці у віці та фізичному розвитку був слабшим від потерпілого. Обвинувачений заподіяв лише одне ножове поранення із положення лежачи. Слід звернути увагу на те, що ОСОБА_2 перебував у цей час у стані алкогольного сп`яніння, а ОСОБА_1 був тверезий.

Суд погоджується із доводами обвинуваченого про наявність об`єктивних підстав сприймати дії потерпілого як реальну загрозу своєму здоров`ю при настанні описаних вище обставин. Сукупність досліджених судом доказів дає достатні підстави вважати, що по відношенню до обвинуваченого потерпілим було здійснено суспільно небезпечне посягання на здоров`я, він захищав своє здоров`я від протиправних посягань потерпілого, тому у ОСОБА_1 виник стан необхідної оборони, яким втім був перевищений обвинуваченим шляхом нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 " ( а.с.23- 26).

За умовами пункту 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовуються в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, відповідно до статті 1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Частиною 1 ст. 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно- курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно із випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 5172 позивач знаходився на лікуванні в хірургічному відділенні Обухівської ЦРЛ з 04.11.2017 року по 17.11.2017 року з діагнозом: проникаюча колото-різана рана грудної клітки справа. Пошкодження діафрагми. Пошкодження печінки ( а.с. 11).

ОСОБА_2 , пред`являючи вимогу про відшкодування 2.456,71 грн. витрат на купівлю медичних препаратів, на підтвердження понесення вказаних витрат надав ксерокопії чеків з аптечних пунктів ( а.с. 15-17).

Зважаючи на положення ч. З ст. 1193 та ч. 1 ст. 1195 ЦК України, позивач має право на відшкодування витрат на придбання ліків.

Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на лікування на предмет іх належності та достовірності відповідно до ст.ст. 77,78 ЦПК України, колегія суддів не може їх визнати достатніми, так як відсутні докази того, що ліки, вказані в чеках, наданих позивачем, були призначені йому лікарем. До того ж сума вартості ліків, указана в чеках не збігається з сумою пред`явленою позивачем, а на деяких чеках відсутня дата.

Крім того, суд ураховує, що позивач є учасником бойових дій, унаслідок чого має право на безкоштовне медичне забезпечення відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Про те, що часткові витрати, пов`язані з проведеною йому операцією та застосування медичних препаратів понесла держава, зазначає і сам ОСОБА_2 , а тому відсутність доказів щодо призначення ліків, на які позивачем надано чеки, перешкоджає визнанню останніх достатніми для стягнення указаної суми.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пред`явивши вимогу про стягнення 2350,00 грн. - вартість пошкодженого відповідачем одягу під час нанесення поранення, ОСОБА_2 зазначив, що речі були розрізані, відновленню та використанню не підлягають, матеріального підтвердження їх вартості надати не може, оскільки одяг купувався давно і товарні чеки не збереглися.

Буд-яких доказів реальної вартості втраченого одягу на момент розгляду справи, ОСОБА_4 не надано, а тому не зрозуміло з чого він виходив, визначаючи суму в розмірі 2350,00 грн..

При цьому, слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, розглядаючи дані вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, належну оцінку, наданим позивачем доказам не здійснив, що призвело до неправильного їх вирішення.

Не може погодитись суд апеляційної інстанції із розміром стягнутої судом першої інстанції з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до положень ст.ст. 23,1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. В даному випадку моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо до нього особисто. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, при визначенні розміру моральної шкоди, суд повинен ураховувати й інші обставини справи, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конституції України, кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Як вже зазначалось вище, вироком Обухівського районного суду Київської області від 01.06.2018 року встановлено, що відповідач спричинив позивачу тяжке тілесне ушкодження з метою самозахисту свого здоров`я, однак при цьому переоцінив обстановку захисту та небезпечність посягання, унаслідок чого перевищив межі необхідної оборони.

Під час подій описаних у вироку Обухівського районного суду Київської області від 01.06.2018 року саме ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, розпочав бійку безпричинно нанісши відповідачу удар кулаком руки в голову саме під час руху автомобіля, яким керував відповідач, а вийшовши із машини і продовживши бійку потерпілий притис обвинуваченого до землі, наніс декілька ударів руками в голову та тулуб обвинуваченого, який вже перебував у положенні лежачи на землі, лише після цього обвинувачений застосував ніж, який заздалегідь не готував для вчинення злочину, та використав його для захисту. При цьому за віком (різниця 20 років) та фізичним розвитком, відповідач був слабшим за позивача. Тілесні ушкодження отримали як позивач, так і відповідач.

Відповідно до виписки з історії хвороби №3963, виданої Обухівською ЦРЛ. ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 06.11.2017 року по 15.11.2017 року з діагнозом : закрита ЧМТ. Струс головного мозку. Виражений цефалічний синдром ( а.с. 59).

Межі, за якими оборона стає перевищеною, завжди визначаються судом залежно від конкретних обставин і характеру посягань. Проте у всякому разі, коли межі необхідної оборони були перевищені і внаслідок цього завдана шкода особі, яка перед тим чинила посягання на особу, що змушена була захищатися, повинна відшкодовуватися особою, діями якої межі необхідної оборони були перевищені.

При вирішенні цього питання необхідно враховувати, що поведінка потерпілого у даному разі була спровокована посяганням його як нападаючої особи. Поведінка нападаючого за своїм характером протиправна і за своєю зовнішньою подібністю може сприйматися як вияв відомого тільки нападаючому протиправного наміру. Такі обставини унеможливлюють повне відшкодування шкоди, завданої при перевищенні меж необхідної оборони. Вина потерпілого у даному разі цілком очевидна, тому і відшкодування шкоди має бути співрозмірним із ступенем цієї вини, оскільки шкода виникла внаслідок неправомірних дій самого потерпілого.

Установлено, що під час розгляду кримінальної справи, за домовленістю між сторонами ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 200 доларів США та зазначив, що скарг до відповідача, у зв`язку з відшкодуванням грошової допомоги, не має ( а.с. 60).

Колегія суддів, ураховуючи обставини справи, а також вину самого позивача у події, за яких він зазнав моральної шкоди, нанесення ним ушкоджень відповідачу, зважаючи на засади розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що сума в розмірі 200 доларів США, отримана позивачем від відповідача, є достатнім розміром у відшкодування моральної шкоди.

Та обставина, що у вироку Обухівського районного суду Київської області від 01.06.2018 року зазначено, що відповідач сплатив позивачу 200 доларів США за лікування, судом апеляційної інстанції не приймається, оскільки преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Про те, що 200 доларів США сплачено відповідачем позивачу за лікування, відображення в мотивувальній частині вироку Обухівського районного суду Київської області від 01.06.2018 року не знайшло та судом не оцінювалось, а лише згадувалось при описі показів потерпілого ОСОБА_2 .. До того ж сума 200 доларів США є значно більшою ніж пред`явлена позивачем вимога витрат на лікування.

При цьому, відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції неможна визнати законним та обґрунтованим, унаслідок чого воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ..

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ,389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 квітня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної та матеріальної шкоди залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. З ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук