Справа № 703/560/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Прилуцького В.О.

секретар судового засідання Бондаренко А.І.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Смілянський районний відділ ДВС ГТУЮ у Черкаській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 24 квітня 2017 року та стягнути з відповідача понесені ним витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Позов мотивований тим, що вказаним вище виконавчим написом нотаріуса з нього на користь ПАТ КБ «Приват банк» стягнуто борг в сумі 100900 грн. начебто за кредитним договором який він оформив 12 грудня 2013 року.

Однак вважає його незаконним, оскільки він 15 червня 2011 року втратив паспорт та звернувся із відповідною заявою до Смілянського РВ УДМС із заявою про відновлення втраченого паспорту, з цієї дати паспорт визнаний недійсним.

13 липня 2011 року Смілянським МРВ УМВС України йому було видано новий паспорт.

23 січня 2014 року він отримав лист з ТОВ «Агенції по управлінню заборгованості» в якому зазначалось, що він має заборгованість в сумі 1932 грн. по сплаті кредиту. Так як він кредитного договору з ПАТ КБ «Приват банк» не укладав то відразу звернувся до банку із відповідною заявою. Банк жодним чином на заяву не відреагував, тому він звернувся до правоохоронних органів, які відмовили йому у відкритті кримінального провадження, оскільки не вбачали ознак кримінального правопорушення.

На численні звернення як до банку так і до поліції він отримав одні відписки та жодним чином не зміг вирішити вказану проблему.

13 вересня 2017 року його було викликано до Смілянського РВДВС ГТУЮ у Черкаській області де він дізнався, що виконачим написом нотаріуса з нього на користь банку стягнуто 100900 грн. 02 коп., які нібито є його боргом по кредитному договору від 12 грудня 2013 року.

Вказує на те, що підпис в графі «Анкети заяви про приєнання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приват банку» стоїть не його.

Вважає, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, в зв`язку з тим, що окрім іншого способу захисту свого порушеного права окрім судового немає звернувся із даним позовом до суду.

Позивач в судовому засіданні підтримав позов та пояснив, що борг стягнутий з нього виконавчим написом нотаріуса 24 квітня 2017 року нібито за кредитним договором який укладений між ним та ПАТ КБ «Приват банк» є не законним, оскільки кредит було оформленно від його імені невідомою особою за паспортом, який на день укладання кредиту було визнано недійсним.

Оскільки кредит було оформленно на його втрачений паспорт невідомою йому особою то він не повинен платити за борговими зобов`язаннями, які в нього не виникли. Просив суд скасувати виконавчий напис нотаріуса від 24 квітня 2017 року та стягнути понесені ним судові витрати.

Представник позивача, адвокат Євсик О.М. в судовому засіданні позов підтримала, просила скасувати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу від 24 квітня 2017 року, оскільки вважає його незаконним. Оскільки борг за кредитом, який стягнуто виконавчим написом з ОСОБА_2 в нього не виник, так він не оформлював кредит в ПАТ КБ «Пприват банк» то відповідно і сплачувати його позивач не зобов`язаний. Вказує на те, що кредитний договір було оформлено за допомогою втраченого позивачем паспорту на його ім`я, але невідомою особою. Позивачем відразу після того як він дізнався про наявність вказаного кредитного договору та заборгованості по ньому було направлено відповідні заяви як до банку так і до правоохоронних органів. Однак до цього часу особу, яка отримала кредит по недійсному паспорту не встановлено та борг з позивача не списано. Оскільки позивач не підписував жодних документів для отримання кредиту в ПАТ КБ «Приват банк», підпис на «Анкеті - заяві про приєднання до Правил та Умов надання банківських послуг у Приват банку» вчинний не позивачем, тому відповідно і стягувати борг з нього банк не має законного права.

Представник відповідача АТ «Приват банк» проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість.

Третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність. Надала до суду письмові пояснення щодо позову в яких заперечувала проти позову та просила відмовити у задоволенні позову, оскільки вона діяла відповідно до вимог чинного Законодавства, їй були надані всі необхідін документи та в неї не було сумніві щодо безспірності заборгованості. Вважає, що позивач не надав до суду жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому вони не безпідставними та не обгрунтованими.

Третя особа: Смілянський районний відділ ДВС ГТУЮ у Черкаській області в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність. Позицію щодо позову не виказала.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, врахувавши позицію відповідача, та третіх осіб, викладену письмово, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Як вбачається з копії виконавчого напису вчиненого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 24 квітня 2017 року (а.с.7) з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приват банк» стягнуто заборгованість за кредитним догором б/н укладеним між ним та банком 12 грудня 2013 року в сумі 100990 грн. 02 коп. (97990 грн. 02 коп. заборгованість по кредиту та 3000 грн. витрат пов`язаних з вчиненням виконавчого напису).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій (далі Порядок).

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

За умовами п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року № 2 оскаржується тільки відмова у вчиненні виконавчого напису, а правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оскаржена боржником лише в позовному порядку. При безспірності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє у їх задоволенні, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Крім того, безспірність заборгованості підтверджується документами, передбаченими Переліком, а нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

При цьому Верховним Судом України в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 також висловлена правова позиція, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами вповному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Згідно наданих суду документів, на підставі яких вчинено виконавчий напис вбачається, що представником ПАТ КБ «Приват Банк» подано нотаріусу весь перелік документів, визначений п.п.1-1п.1 Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, що затверджений постановою КМ України №1172 від 29 червня 1999 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу було направлено вимогу про усунення порушень за кредитним договором № б/н від 12 грудня 2013 року (а.с. 16).

Після отримання вимоги позивач звертався до правоохоронних органів та до банку із заявами про те, що він не оформляв кредит, а договір був укладений невідомою йому особою на його паспортні дані. Вказаний договір він не підписував та ніяких коштів не отримував просив порушити кримінальну справу та списати вказану заборгованість з нього (а.с.14).

Працівниками банку ОСОБА_2 було рекомендовано звернутись до правоохоронних органів (а.с.15), а Смілянським МВ УМВС України в Черкаській області кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.13).

Позивач як в позовній заяві так і в судовому засіданні як на підставу для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню посилався спершу на те, що кредитний догворів було оформленно на викрадений у нього 15 червня 2011 року паспорт, який був недійсним, а тому кредитний договір не може ваважатись законним. Потім вказав на те, що кредитний договір було укладено на дані його нового паспорту, але не ним а невідомою особою та на договорі стоїть не його підпис.

Інших підстав для визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню позивач суду не навів.

З копії заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приват банку (а.с.19) вбачається, що 12 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Приват банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір. В анкетних даний ОСОБА_2 вказано як документ, що пітверджує особу паспорт серії НОМЕР_1 виданий Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській області 13 липня 2011 року.

З довідки Смілянського районного відділу Управління ДМС України в Черкаській області вбачається, що ОСОБА_2 15 червня 2011 року звертався до Смілянського РВ УДМС із заявою про відновлення втраченого паспорту НОМЕР_2 , виданого Нижньогірським РВ УМВС України в АР Крим 11 січня 1997 року. 13 липня 2011 року ОСОБА_2 отримав паспорт серії НОМЕР_1 виданий Смілянським МРВ УМВС України.

Враховуючи вище викладнені документи вбачається, що кредитний договір було отримано за паспортом, який позивач отримав на заміну втраченому - 13 липня 2011 року, отже твердження позивача про те, що кредитний договір є незаконним нічим не підтверджуються та навпаки спростовуються вказаними вище доказами.

Підстав вважати суму заборгованості спірною суд не вбачає, адже позивач не оспорює цей факт. При цьому також зауважує про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності спору щодо суми боргу, зокрема судових рішень у справі про стягнення боргу, даних щодо стадій розгляду справи. Посилаючись на те, що кредитний договір був підписаний іншою особою позивач жодних доказів цього до суду не надав, жодних клопотань не заявляв, висновку експерта про невідповідність підпису на договорі підпису позивача до суду не надав, тому суд не має можливості на підставі наявних у справі доказів встановити вказані позивачем факти.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог.

Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідача, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Позивачем не вказано, чим саме відповідач порушив його права.

Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Своїми правами, визначеними ст. 43, 84 ЦПК України, позивач також не скористався, клопотань про витребовування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляв так як і не надав висновку експерта, що передбачено ст. 106 ЦПК України

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що посилання позивача на укладання кредитного договору на підставі якого і було вчинено виконавчий напис нотаріуса, невідомою особою , судом оцінюється критично, а тому не приймається до уваги, з огляду на те, що з наявних у матеріалах справи документів, вбачається, що стягував ПАТ КБ «Приват банк» звернувся за захистом своїх прав та скористався правом вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Крім того, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-887цс17.

Виходячи з вище викладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи пояснень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування.

За таких обставин, суд вважає, що при вчиненні виконавчого напису приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. дотримано положення чинного законодавства, яким врегульовано порядок вчинення такої нотаріальної дії, підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню судом не встановлено. З цих підстав суд приймає рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст.1-16, 18, 259, 628, 630, 634, 663 Цивільного кодексу України, ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат»,ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Смілянський районний відділ ДВС ГТУЮ у Черкаській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 7 серпня 2019 року

Головуючий: В. О. Прилуцький