Справа № 343/1116/17
Провадження № 22-ц/4808/741/19
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , апелянта ОСОБА_3 та її представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання права власності на частину спільному сумісному майні подружжя майна, поділ іншої частини майна подружжя щодо якого виник спір за правилами поділу спільного майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу із державною реєстрацією права власності на частину майна подружжя щодо придбання частини спільного майна подружжя удаваним та фіктивним, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Андрусівим І.М. 21 березня 2019 року в м. Долина,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_8 подано позов до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , вимоги якого обґрунтовано тим, що 30.08.2007 року зареєстровано шлюб між нею та відповідачем. Рішенням Долинського районного суду від 27.06.2017 року шлюб розірвано. За час шлюбу в 2007 році за кошти, отримані від свого батька ОСОБА_9 як особистий подарунок, вона з ОСОБА_1 відкрили магазин роздрібної торгівлі в АДРЕСА_1 , займаючись спільно підприємницькою діяльністю, орендували приміщення в Тисівській школі, договір оренди якого було оформлено на ОСОБА_1 .

У липні 2011 року нею отримано від матері ОСОБА_10 2800 євро та 20 000 грн. За ці кошти та за їх спільні кошти в 2011 році ними придбано трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , сплативши за неї 43 000 доларів США (по офіційному курсу НБУ -7,97 грн/долар, що становить 342 710 гривень). Отже в даній квартирі частка її особистої приватної власності становить за обчисленням 0, 1528 частка, а решта - їх спільна сумісна власність.

В листопаді 2011 року ними отримано кредитні кошти в КС «Злет», за які придбано сусідню з трьохкімнатною однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 30 000 доларів США (по офіційному курсу НБУ - станом на 10 листопада 2011 року-7,98 грн/долар, що становить 239 400 гривень). Приблизно в цей же час їй були подаровані кошти в сумі 10 000 гривень ОСОБА_9 (батьком), які нею використано на погашення кредиту, взятого для придбання квартири.

9 лютого 2012 року нею продано квартиру АДРЕСА_4 , що належала їй та матері на правах спільної власності, отримавши за неї 24 500 доларів США (по офіційному курсу НБУ - 7,99 грн/долар, що становить 195 755 грн). Цими коштами (за згодою матері) нею погашено кредит в КС "Злет", а також здійснено реконструкцію та об`єднання двох придбаних квартир за адресою АДРЕСА_5 та квартиру АДРЕСА_6 одне приміщення із переведенням його в статус нежитлових приміщень.

Крім того, ОСОБА_1 , в порушення ст. 65 СК України, уклав договір оренди вказаного приміщення з ФОП ОСОБА_11 , за яким отримав кошти в сумі 24 000 доларів США (орієнтовно в гривнях становлять 312 000 грн). З травня 2015 року по даний момент уклав договір з приватним підприємцем ОСОБА_12 про оренду частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. за адресом АДРЕСА_7 (щодо АДРЕСА_8 .м), ціна договору 8000 грн щомісячно. Згоди на оформлення даного договору оренди вона не надавала, як і не отримувала свою частку від доходу за здачу вказаної нерухомості в оренду.

Також її колишній чоловік отримував дохід від діяльності спільного з нею магазину, що знаходиться за АДРЕСА_9 . АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 .

За результатами доходи від спільної підприємницької діяльності, зокрема роботи закладів торгівлі, ними придбано в грудні 2015 року нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_7 площею 73,1 кв.м. вартістю 30 000 доларів США, яке було під обтяженням зі сторони ПАТ "ВТБ Банк". Борги попереднього власника ОСОБА_13 у вказаному банку погашали за 4-сторонньою домовленістю між його представником ОСОБА_14 , представником банку, нею та її колишнім чоловіком. Однак, як стало відомо згодом, ОСОБА_1 , погашаючи спільно набутими у шлюбі коштами борг, дане приміщення зареєстрував як право власності йогог батька ОСОБА_7 , набуте за договором купівлі-продажу, ввівши її в оману.

17.04.2018 року ОСОБА_3 подана заява про збільшення підстав позову та збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої вона просила під час поділу майна відступити від рівності часток. Визнавши за нею право власності на ? частки майна, а за ОСОБА_1 на ? частку. (а.с.220-221, том.2)

07.05.2018 року ОСОБА_3 подано заяву про збільшення позову та позовних вимог, відповідно до якої просила визнати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення магазину за адресою АДРЕСА_7 , загальною площею 73,1 кв.м. із державною реєстрацією права власності на ім`я ОСОБА_7 , що вчинений на частину майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_8 щодо придбання частини спільного майна цього подружжя удаваним та фіктивним; стягнути на свою користь з ОСОБА_1 288 029, 50 грн. унаслідок відкриття останнім рахунків і розміщення на них коштів колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_15 , якими він користувався одноособово і у власних інтересах. (а.с.1-2, том.3)

17 грудня 20018 року ОСОБА_16 подала заяву про узагальнення позовних вимог у справі одним письмовим документом, відповідно до якої остаточними позовними вимогами зазначила:

припинити державну реєстрацію права власності на майно-нежитлове приміщення магазину за адресою АДРЕСА_7 загальною площею 73,1 кв.м, зареєстроване за ОСОБА_7 та визнати договір купівлі-продажу на це майно удаваним правочином, визнати право власності, а це приміщення за ОСОБА_17 та ОСОБА_1 як на спільну сумісну власність подружжя;

визнати право особистої приватної власності ОСОБА_17 на 13.38 % в нежитловому приміщенні магазину в АДРЕСА_7 , загальною площею 73,1 кв.м., а 86,62 % приміщення визнати спільною сумісною власністю подружжя, яка складає 63.32 кв.м., поділивши її наступним чином- 3/4 частки ОСОБА_3 та 1/4 частки- ОСОБА_1 ;

визнати право особистої приватної власності ОСОБА_17 на 41,3301 % частки майна на підставі висновку спеціаліста ФОП ОСОБА_18 , яка є складовою торгово-офісного приміщення, загальною площею 89,3 кв.м. в АДРЕСА_7 А 58,6699% частки майна, яке формально є правом спільної сумісної власності подружжя, поділивши її наступим чином: 3/4 частки - ОСОБА_19 та 1/4 ОСОБА_1 ;

стягнути на її користь з ОСОБА_1 3/4 частки коштів в сумі 576 059,00 грн, розміщених на депозитних рахунках ОСОБА_1 , які є спільними сумісними майновими правами подружжя, а саме - 432 044, 25 грн. Стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати пропорційно до задоволених вимог (а.с. 1-7 том.1, 68 том.3)

Рішенням Долинського районного суду від 21 березня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_20 на 22,92 % частки торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_7 .

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_20 77,06 % частки торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. по АДРЕСА_7 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано право власності у наступних частках:

за ОСОБА_17 38,53% торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_7 ;

за ОСОБА_1 . 38, 53 % торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_7 .

В порядку поділу майна торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. по АДРЕСА_7 визнати право власності у наступному співвідношенні:

за ОСОБА_17 - 61,47 %, що становить 3/5 частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_7 ;

за ОСОБА_1 - 38, 53 %, що становить 2/5 частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_7 .

В задоволенні позовних вимог: про припинення державної реєстрації права власності на майно - нежитлове приміщення магазину за адресою АДРЕСА_7 загальною площею 73,1 кв.м, зареєстрованого за ОСОБА_7 та визнання договору купівлі-продажу на це майно удаваним правочином, визнання права власності на дане приміщення за ОСОБА_17 та ОСОБА_1 , як на спільну сумісну власність подружжя, визнання права особистої приватної власності ОСОБА_20 на 13.38 % в нежитловому приміщенні магазину в АДРЕСА_7 , загальною площею 73,1 кв.м., про визнання 86,62 % приміщення спільною сумісною власністю подружжя, яка складає 63.32 кв.м., поділивши його - 3/4 частки ОСОБА_21 та 1/4 частки- ОСОБА_1 ; а також про стягнення на користь ОСОБА_22 з ОСОБА_1 3/4 частки коштів в сумі 576 059,00 грн, розміщених на депозитних рахунках ОСОБА_1 , які є спільними сумісними майновими правами подружжя, а саме- 432 044, 25 грн відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_20 понесені нею судові витрати у розмірі 2373, 58 грн сплаченого судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 12.07.2017 року, а саме: накладення арешту на 1/2 частину нежитлового приміщення магазину за адресою АДРЕСА_10 загальною площею 73,1 кв.м. та заборону здійснювати дії на предмет будь-якого відчуження чи внесення в заставу (іпотеку) 1/2 частини торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_10 , після набрання рішенням законної сили (а.с.106-114, том.2).

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що за час проживання у шлюбі з позивачем відповідач придбав трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_11 , та однокімнатну квартиру АДРЕСА_12 цією ж адресою, право власності на які зареєстровано у 2011 році. У 2013 році ці квартири об`єднані та створено новий об`єкт торгово-офісне приміщення, загальною площею 89,2 кв.м. Зазначене майно придбане у шлюбі та є спільною сумісною власністю сторін, а тому при поділі майна кожен із них має отримати рівні частки. Однак суд відступив від принципів рівності часток при поділі майна, придбаного у шлюбі. Так, між ОСОБА_10 і ОСОБА_3 та ОСОБА_23 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_12 , яка належала цим особам на праві спільної сумісної власності, а тому не відповідає дійсності твердження позивача про те, що за відчуження 09.02.2012 року цієї квартири АДРЕСА_12 від ОСОБА_23 було отримано 24500 доларів США. Даний факт підтверджується рішенням Долинського районного суду від 31.10.2017 року, яким відмовлено ОСОБА_10 у визнанні договору дарування квартири удаваним, а також свідченнями ОСОБА_24 .

Апелянт зазначає, що формула розрахунку здійснена судом для визначення часток ОСОБА_25 та ОСОБА_1 у торгово-офісному приміщенні не відповідає вимогам ст.62 СК України та правовим позиціям Верховного Суду, викладеного в постанові по справі №686/19948/15-ц від 24.01.2019 року та постанові Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя. Для здійснення розрахунків часток сторін суду слід було встановити вартість торгово-офісного приміщення до початку здійснення його поліпшення та після здійснення його поліпшення, вартість ремонтних робіт торгово-офісного приміщення. Без встановлення вказаних обставин неможливо визначити чи відбувалось істотне збільшення вартості майна за спільного проживання подружжя, а відповідно здійснити розрахунок частки подружжя у торгово-офісному приміщенні.

Також, у судовому порядку не доведено, що позивачка витратила на ремонт торгово-офісного приміщення особисті кошти та кошти її матері, не встановлено куди витрачались ці кошти та в яких розмірах. Судом не взято до уваги звіти суб`єкта підприємництва-фізичної особи ОСОБА_1 про обсяги виручки від реалізації товарів, оскільки цих коштів достатньо для проведення ремонту торгово-офісного приміщення і саме зароблені кошти ОСОБА_1 були витрачені на ремонт цього приміщення.

Просив скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог. Ухвалити у цій частині нове рішення, яким в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності у наступних частках: за ОСОБА_26 . 50% торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_10 ; за ОСОБА_1 50 % зазначеного торгово-офісного приміщення.

В порядку поділу майна торгово-офісного приміщення визнати право власності у наступному співвідношенні: за ОСОБА_26 . 50 %, що становить 1/2 частини торгово-офісного приміщення; за ОСОБА_1 50 %, що становить 1/2 частини торгово-офісного приміщення. Судовий збір та витрати на правову допомогу покласти на позивача. (а.с.131-137, том.3).

Не погодившись рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про визнання судом в повному обсязі права одноосібної приватної власності позивача (на суму укладених в цю власність коштів позивача, в т.ч. і коштів, що належали матері позивачки та були нею подаровані позивачу), що знаходяться в формально спільному майні подружжя, ОСОБА_27 подала апеляційну скаргу.

Апелянт зазначила, що суд помилково не взяв до уваги її повний внесок у придбане з ОСОБА_1 , отриманий в результаті продажу квартири, що належала їй та її матері, у розмірі 24500 доларів США. Такий висновок суду є припущенням, оскільки суд не дав оцінки доказам, наданим на підтвердження цієї обставини. Суд мав би визнати за нею право особистої приватної власності на 38,55% в торгово-офісному приміщенні, а решту 61,45% поділити між позивачем та відповідачем порівну, натомість суд неправильно здійснив поділ майна. Також нею, відповідно до вимог закону, здійснено оцінку вартості усього майна, що належало їй на праві особистої власності з моменту придбання та тієї частки майна, що підлягає розподілу в цінах на час розгляду справи.

Просила рішення змінити та постановити нове рішення, яким:

визнати особистою приватною власністю позивача 38,55% торгово-офісного приміщення, загальною площею 89,3 кв.м, що складає 34,42 кв.м. на суму 662 845,21 грн; визнати спільною сумісною власністю майна подружжя 61,45% торгово-офісного приміщення, загальною площею 89,3 кв.м.;

в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати право власності у наступних частках: за позивачем на 27,44 кв.м. торгово-офісного приміщення, загальною площею 89,3 кв.м., які на момент поділу мають грошову оцінку ринкову ціну 528 427, 44 грн; за ОСОБА_1 на 27,44 кв.м. торгово-офісного приміщення, загальною площею 89,3 кв.м., які на момент поділу мають грошову ринкову ціну 528427,44 грн.

в порядку поділу майна торгово-офісного приміщення, загальною площею 89,3 кв.м. в результаті визнати право власності у наступному співвідношенні: за позивачем на площу 61,86 кв.м., яка на момент вирішення справи становить ціну 1 191 272,60 грн від частини торгово-офісного приміщення , загальною площею площею 89,3 кв.м., яке в загальному становить ціну 1719700 грн; за ОСОБА_1 на площу 27,44 кв.м., яка на момент вирішення справи становить ціну 528427,44 від частини торгово-офісного приміщення, загальною площею площею 89,3 кв.м., яке в загальному становить ціну 1719700 грн. (а.с.123-126 том 3)

У суді апеляційної інстанції апелянт не підтримала вимогу апеляційної скарги про прийняття рішення щодо отримання ОСОБА_1 в одноосібну власність грошових коштів за здачу в оренду спірного приміщення і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в цій частині, її представники надали суду пояснення, що вимога про стягнення коштів за оренду приміщення у суді першої інстанції заявлена не була.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_16 зазначила, що нею в судовому засіданні повністю доведено понесення витрат на ремонт торгово-офісного приміщення особистих коштів, а саме кошти її матері, а також кошти, отримані за продаж квартири АДРЕСА_4 . Ця обставина відповідачем не спростована, як і не надано суду жодного доказу, який би свідчив про те, що в 2013 році квартири АДРЕСА_6 АДРЕСА_2 були об`єднані в одне приміщення. Апелянт ОСОБА_1 вводить суд в оману, що саме доходи від підприємницької діяльності були використані на проведення ремонту торгово-офісного приміщення, оскільки були витрачені саме особисті кошти позивача: 24500 доларів США (продаж квартири АДРЕСА_4 та додатково й 2800 євро і 20 000 грн, отримані від своєї матері). Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. (а.с.169-171, том.3)

Вислухавши пояснення апелянтів та їх представників, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Левтюх ОСОБА_28 ОСОБА_29 .В ОСОБА_30 ) не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_1 є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_1 з 30.08.2007 року по 27.06.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Долинського районного суду від 27.06.2017 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 розірвано, прізвище ОСОБА_8 змінено на дошлюбне « ОСОБА_31 » (а.с.62-63 том 1).

Сторони є батьками ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з матір`ю (а.с.128-129, том 3).

Відповідач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, основний вид діяльності ремонт комп`ютерів і периферійного устаткування, про що він надав пояснення у судовому засіданні і що не заперечувала позивач ОСОБА_3 . Цей факт підтверджується також інформацією про фізичну особу-підприємця, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, дата та номер запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця від 27.12.2006 року за № 0000764, дані про реєстраційний номер платника єдиного внеску: НОМЕР_1 .

ОСОБА_9 (батьком позивача) надана довідка від 24.04.2017 року про те, що він в серпні 2007 року подарував ОСОБА_8 10 000 гривень на її весілля, а також 10 000 грн в листопаді 2011 року на погашення кредиту, взятого в КС «Злет» ОСОБА_1 чоловіком позивача для придбання квартири АДРЕСА_3 , що він підтвердив у судовому засіданні під час допиту у якості свідка (а.с.14, том.1).

ОСОБА_10 (мати позивача) надала довідку від 23.06.2017 року про те, що ОСОБА_8 у липні 2011 року отримала від неї в якості подарунка 20 000 грн та 2800 євро для придбання квартири АДРЕСА_12 , що вона підтвердила у судовому засіданні під час допиту у якості свідка. Крім того пояснила, що в результаті відчуження 09 лютого 2012 року квартири АДРЕСА_4 , яка належала на праві спільної сумісної власності їй та позивачці, остання отримала від ОСОБА_23 24500 доларів США, які були вкладені в ремонт та реконструкцію торгово-офісного приміщення по АДРЕСА_7 . (а.с.12, том.1).

26 липня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_34 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Ананевич О.М. та зареєстрований в реєстрі за №3474, згідно якого продавець продала належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , продаж квартири вчинено за 34 791,00 грн (т.2, а.с. 89-90).

18 жовтня 2011 року ОСОБА_35 надала розписку ОСОБА_1 про те, що 18.10.2011 року нею отримано завдаток в сумі 1000 дол. США за квартиру АДРЕСА_3 . Зобов`язується до 27.10.2011 року продати цю квартиру за 30 000 доларів США за мінусом завдатку. На розписці наявні підписи ОСОБА_35 , ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (а.с.13, том.1).

26 жовтня 2011 року між ОСОБА_35 , ОСОБА_36 та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_13 , посвідчено приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Ананевич О.М. та зареєстровано в реєстрі за №4821. Продаж квартири вчинено за 39669,00 грн. (т.2, а.с. 91-92).

З витягу з реєстру прав власності, сформованого 23.11.2011 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності належить однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_14 (а.с.11, том.1).

В матеріалах справи наявна фотокопія розписки ОСОБА_8 від 09.02.2012 року, датованої 09 лютого 2012 року, зі змісту якої виходить, що останньою надано цю розписку ОСОБА_24 про те, що вона ( ОСОБА_8 ) отримала кошти в сумі 24500 дол. США за квартиру АДРЕСА_4 . Претензій до ОСОБА_24 немає (а.с.10, том.1).

В матеріалах справи наявне рішення Долинського районного суду у справі №343/964/17 від 31.10.2017 року, яке набрало законної сили і яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ОСОБА_24 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання відчуження квартири за договором купівлі-продажу у зв`язку з пропуском строку позовної давності. При цьому судом встановлено укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_23 договорі від 09.02.2012 року в частині дарування ? частки квартири є удаваним (а.с.3-5, том.2).

На час розгляду справи вартість однокімнатної квартири загальною площею 36,9 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_14 згідно звіту про оцінку майна від 09.11.2017 року, проведеного ТОВ "Атлант-Укргруп", становила 577171,00 грн(т.2 а.с. 8).

Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно придбані квартири АДРЕСА_15 04.04.2013 року об`єднані та зареєстровані як торгово-офісне приміщення загальною площею 89,3 кв.м за цією ж адресою: АДРЕСА_7 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.04.2013 року, згідно якого ОСОБА_1 на праві приватної власності належить торгово-офісне приміщення за адресою АДРЕСА_7 , загальною площею 89,3 кв.м (а.с.9, 19, 20, 21 том.1).

Відповідно до звіту (висновку) про оцінку майна, складеного оцінювачем ТОВ "Атлант-Укргруп" 10.11.2017 року: вартість торгово- офісного приміщення загальною площею 89.3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_7 , становить 1 719 700, 00 грн. (т.2 а.с. 6-7).

Відповідно до висновку спеціаліста та розрахунку часток майна в торгово-офісному приміщенні, наданого ФОП ОСОБА_18 від 08.06.2018 року грошова оцінка приміщення становить 1 719 700 грн, особистої приватної власності ОСОБА_3 обчислено станом на 05.06.2018 року 41,3301 %, спільної сумісної - 58, 6699% (грошова сума майна, що є в спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 становить по стану на 06.08.2018 року 1008946 грн, а площа 52,39 кв.м.); депозитні вклади, які оформлені на ім`я ОСОБА_1 , що досліджені спеціалістом за період 10.02.2012 року по 07.03.2014 року вбачаються спільними майновими коштами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , їх розмір становить 569059 грн. (т.3 а.с. 35-38).

22 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір банківського вкладу на суму 450 дол. США строком 10 календарних днів до 01.11.2015 року (а.с.29, том.1).

В матеріалах справи наявні виписки по картці ОСОБА_8 24.02.2016 року, відповідно до яких здійснено переказ коштів на карту ПриватБанку ОСОБА_37 в сумі 2000 грн (а.с.96, том.1 ), 23.03.2016 року здійснено переказ коштів на карту ПриватБанку через ПриватБанк ОСОБА_7 - 1650 грн, ОСОБА_38 -140 грн, ОСОБА_39 -48 грн, ОСОБА_40 -18,09 грн, ОСОБА_41 23 грн (а.с.95, том.1), 18.06.2016 року здійснено переказ коштів на карту отримувачу ОСОБА_37 1000 грн (а.с.94, том.1), 23.08.2016 року - ОСОБА_37 в розмірі 2300 грн (а.с.99, том.1), 26.09.2016 року - ОСОБА_37 - 1100 грн (а.с.97, том.1), 21.10.2016 року - ОСОБА_7 1100 грн та ОСОБА_42 141,71 грн (а.с.98, том.1),

24.01.2017 року ОСОБА_8 здійснено переказ коштів ОСОБА_7 в розмірі 3805 грн (а.с.100, том.1).

Згідно довідки ПАТ КБ «Приват Банк» від 29.03.2017 року на депозитному рахунку ОСОБА_10 у ПАТ КБ «Приват Банк» перебували кошти в розмірі 20 000 грн (дата відкриття 01.07.2010 року, дата закриття 05.07.2011 року), 2800 євро (дата відкриття 01.07.2010 року, дата закриття 05.07.2011 року) (а.с.22, том.1).

На виконання ухвали суду КС «Злет» надано копії депозитних та кредитних договорів, укладених між кредитною спілкою «Злет» та ОСОБА_1 в період з 2011 по 2015 роки, з яких встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 під час шлюбу з позивачкою були відкриті депозитні рахунки, про що свідчать: договір № ДОД-0114 про внесення строкового вкладу від 10.02.2012 р. по 10.05.2012 р. - 20 000 грн (а.с.126, том.1),

договір № ДОД-0115 про внесення строкового вкладу від 10.02.2012 р. по 10.05.2012 р.- 20 000 грн (а.с.127, том.1),

договір в КС «Злет» № ДОД-0116 про внесення строкового вкладу від 10.02.2012 року по 10.05.2012 рік- 10000 грн (а.с.128, том 1),

договір в КС «Злет» № ДОД-0209 про внесення строкового вкладу від 13.03.2012 р. по 13.06.2012р.-1 000 грн (а.с.129, том.1),

договір №ДОД-382 про внесення строкового вкладу з правом довкладання від 10.05.2012 року по 10.08.2012 року - 100 грн (а.с.130, том.1),

договір №ДОД-652 про внесення строкового вкладу з правом довкладання від 25.12.2012 року по 25.06.2013 року - 1000 грн (а.с.131,том.1),

додатковий договір № 1 від 16.04.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 14000 грн (а.с.132,том.1),

додатковий договір № 2 від 21.05.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 28000 грн (а.с.133, том.1),

додатковий договір № 3 від 23.05.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 58000 грн (а.с.134,том.1),

додатковий договір № 4 від 03.06.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 66 000 грн (а.с.135, том.1 ),

додатковий договір № 5 від 07.06.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 652 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 74000 грн (а.с.136, том.1) ,

договір №ДОД-0472ю про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладання від 28.09.2015 року до 28.11.2016 року - 113,70 грн (а.с.137, том.1),

договір № ЦОЦ-0174 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладення від 25.12.2014 року по 25.12.2015 року - 100 грн (а.с.138,том.1),

договір № ЦОЦ-0173 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладення від 25.12.2014 року по 25.09.2015 року - 100 грн (а.с.139,том.1),

договір № ДОД-810 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладення від 25.12.2013 року по 25.06.2014 року - 1000 грн (а.с.140,том.1),

договір № ДОД-809 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладення від 25.12.2013 року по 25.12.2014 року - 100 грн (а.с.141,том.1),

додатковий договір № 1 до договору КС «Злет» № ДОД 809 від 25.12.2013 р. про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок - 2 000 грн (а.с.142,том.1),

додатковий договір № 10 від 25.10.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 170 000 грн (а.с.143,том.1);

додатковий договір № 9 від 22.10.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 168 000 грн (а.с.144, том1.),

додатковий договір № 8 від 16.09.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 160 000 грн (а.с.144, том1.).

договір №ДОД- 653 про залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок з правом довкладання від 25.12.2012 року по 25.12.2013 року - 100 грн (а.с.147,том.1),

додатковий договір № 1 від 14.06.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 3100 грн (а.с.148,том.1),

додатковий договір № 1 від 26.06.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 78084, 14 грн (а.с.149,том.1),

додатковий договір № 3 від 04.07.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 81000 грн. (а.с.150, том.1),

додатковий договір № 4 від 27.08.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 98000 грн (а.с.151, том.1.),

додатковий договір № 5 від 29.08.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 103000 грн (а.с.152,том.1.),

додатковий договір № 6 від 02.09.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 146000 грн (а.с. 153, том.1),

додатковий договір № 7 від 11.09.2013 р. до договору КС «Злет» № ДОД- 653 від 25.12.2012 року про залучення вкладу члена кредитної спілки на депозитний рахунок- 150 000 грн (а.с. 154, том.1) ;

депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000061 від 26.12.2013 р. по 01.03.2014 року - 50 000 грн, депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000064 від 30.12.2013 р. по 12.03.2014 року - 6 000 доларів США, депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000075 від 03.03.2014 р. по 10.03.2014 року - 10 000 грн, депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000077 від 07.03.2014 р. по 10.04.2014 року- 1 000 дол США, депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000019 від 16.04.2013 р. по 22.08.2013 року-1059 грн, депозитний договір в ПАТ «Ідея Банк» № 90.26.000076 від 07.03.2014 р. по 14.03.2014 року- 5 000,00 грн, договір в ПАТ «Ідея Банк» строкового банківського вкладу «Зручний»№ 90.00.098356 від 10.02.2012 р. по 10.05.2013 р.- 30 000 грн, договір в ПАТ «Ідея Банк» строкового банківського вкладу «Зручний»№ 90.00.177593 від 02.01.2013 р. по 02.07.2015 р.- 1 000 грн. (а.с. 7-14 т.3)

В матеріалах справи наявні кредитні договори, укладені між ОСОБА_1 та КС «Злет», за умовами яких 20 жовтня 2011 ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 95 000 грн з метою придбання, будівництва, ремонту житла, 18 квітня 2012 року ОСОБА_1 отримав у банку кредит у сумі 95000 грн з метою надання в забезпечення вкладу (внеску) на депозитний рахунок (а.с.161-164, том.1)

Між ОСОБА_1 та КС «Злет» укладено договори про відновлення кредитної лінії, а саме 20 жовтня 2011 року між КС «Злет» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредитної лінії №ДОД-1894М із загальним лімітом 50000 з метою забезпечення вкладу на депозитний рахунок терміном 12 місяців (а.с.146, том1), 20 жовтня 2011 року укладено кредитний договір №ДОД-1895М , згідно якого КС «Злет» надано ОСОБА_1 кредит у розмірі 95 000 грн терміном 12 місяців (а.с.163, том.1), 30 грудня 2014 року укладено договір про надання кредитної лінії, відповідно до якого кредитодавець зобов`язався надати грошові кошти у кредит позичальнику у вигляді відновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 70 000 грн стром на 09 місяців з 30 грудня 2014 року по 28 вересня 2015 року; договір від 16 жовтня 2014 року на суму 52 000 грн строком на 3 місяці від 16 жовтня 2014 року по 16 січня 2015 року, договір від 03 грудня 2015 року на суму 100 000 грн (а.с.155-162).

В матеріалах справи наявні виписки про рух коштів по карткових рахунках ОСОБА_1 за періоди: з 01.12.2011 року по 15.12.2011 року, з 01.01.2013 року по 18.10.2017 року, з 01.10.2012 року по 31.10.2012 року, з 01.01.2013 року по 30.09.2017 року (а.с.183-235, том.1).

На виконання ухвали про витребування доказів надано копії квитанцій по валютообмінних операціях та виписки по вкладних рахунках за період з вересня 2014 року по вересень 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 (а.с.56-83, том.2)

В матеріалах справи наявні виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно ОСОБА_1 на суму 11512,08 грн та період з 01.01.2013 року по 30.06.2015 року (а.с.123-162, том.2).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 57, 60, 61, 62, 63 СК України, встановивши ОСОБА_3 до укладення шлюбу належала ? частка у праві спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_4 , яка була відчужена 09.02.2012 року по ціні 24500 доларів США, в цей період здійснювався ремонт і реконструкція придбаних подружжям Уханських квартир, перереєстрація в торгово-офісне приміщення, що вимагало значних витрат, а також той факт, що ОСОБА_10 перед укладанням договору купівлі-продажу 26.07.2011 року отримала з депозитного рахунку кошти в сумі 2800 євро та 20 000 гривень, дійшов висновку, що в даному випадку наявні обставини, що мають істотне значення та дають підстави для їх врахування під час прийняття рішення щодо відступлення від рівності часток в спільній сумісній власності та за своєю сукупністю свідчать про значний внесок позивача в збільшення вартості спірного майна.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, виходячи з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої та частини сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування (Постанова ВС№ 128/57/15-ц від 16.01.2019 року)

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України, стаття 372 ЦК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Аналогічним чином враховуються і доходи, отримані на підставі депозитних договорів.

Розглядаючи дану справу, суд дійшов помилкового висновку, зазначивши, що відступає від засад рівності від часток подружжя при поділі майна. Це свідчить про неправильний висновок у застосуванні норм матеріального права, оскільки умови (обставини), за яких можливе відступлення від рівності часток при поділі спільного сумісного майна передбачені частинами 2 та 3 статті 70 СК України. При цьому визначальним є те, що таке майно є спільним сумісним, а не особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Позивач зазначає, що значна частка у нерухомому майні належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки нею здійснено значно більший, ніж відповідачем, внесок у придбання, ремонт та реконструкцію такого майна.

Ці правовідносини регулюються положеннями ст.ст. 57 СК України.

За змістом частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із рішення Долинського районного суду у справі №343/964/17 від 31.10.2017 року за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , ОСОБА_24 про визнання договору дарування квартири удаваним правочином та визнання відчуження квартири за договором купівлі-продажу встановлено, що ОСОБА_1 участі у справі не брав, зокрема і в якості третьої особи), тому встановлені цим рішенням суду обставини не можуть прийматися судом у межах розгляду цієї справи як такі, що не підлягають доказуванню.

Таким чином, у межах цієї справи позивач повинна довести суду в загальному порядку, факт отримання доходу в результаті відчуження своєї частки квартири, його розмір та витрати в інтересах сім`ї.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем представлена фотокопія розписки про отримання коштів від ОСОБА_43 в розмірі 24 500 доларів США за квартиру АДРЕСА_4 .

Як позивач, так і відповідач у судовому засіданні пояснили, що оригінал такої розписки відсутній, сама ОСОБА_43 не підтверджує отримання коштів за договором, мотивуючи відчуженням квартири на її користь на підставі договору дарування. Пояснює, що посвідчивши ніби наявну таку розписку, виконувала прохання ОСОБА_3 уже під час виникнення спору про поділ майна.

Про допит свідка ОСОБА_24 у цій справі позивач не клопотала, як і про витребування у неї доказу оригіналу розписки.

Таким чином, позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про отримання коштів в розмірі 24 500 доларів США за квартиру АДРЕСА_4 від ОСОБА_24 .

Крім того, відсутні належні та допустимі письмові докази на підтвердження дарування коштів позивачу її батьками.

Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (850 гривень (17х50)), укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина п`ята статті 719 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів, що мати позивача ОСОБА_10 розпорядився вкладом, уклавши з позивачкою договір дарування коштів, які були розміщені на депозитному рахунку або подарувала ці кошти після припинення депозитного договору позивачу у липні 2011 року.

Так само, не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження дарування грошових коштів саме позивачу і її батьком ОСОБА_9

Довідки, видані батьками позивача, не можуть бути допустимими доказами і не можуть підмінювати договір дарування валютних цінностей, який підлягає нотаріальному посвідченню.

Показання батьків позивача ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у якості свідків не є допустимими доказами, оскільки в силу положень частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними та допустимими доказами можуть бути лише письмові і нотаріально посвідчені договори дарування валютних цінностей.

Аналізуючи обставини справи, приймаючи до уваги тривалість шлюбу між позивачем та відповідачем (10 років), наявність доходів і витрат, в результаті здійснення підприємницької діяльності відповідачем, укладених депозитних та кредитних договорів, придбання нерухомого майна під час шлюбу, яке є предметом поділу, апеляційний суд дійшов висновку про рівність часток у майні подружжя, яке є предметом поділу в оскаржуваній частині рішення, а саме торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_7 , оскільки джерелом його створення є спільні кошти подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на це майно, набуте ними в період шлюбу, не спростована позивачем, а рішення суду про визнання особистою приватною власністю позивача на 22,92% частки у цьому майні ґрунтується на припущеннях та не підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідно до статі 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки позовні вимоги викладені як визнання права на частку у майні поділу приміщення в натурі позивач не вимагає, тому за кожним з подружжя слід визнати право на ? частку у цьому торгово-офісному приміщенні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування судом матеріального або процесуального права.

Оскільки має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на частину в спільному сумісному майні подружжя, з ухваленням нового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2019 року скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на частину в спільному сумісному майні подружжя, поділ іншої частини майна подружжя.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_25 торгово-офісне приміщення загальною площею 89,3 кв.м. по АДРЕСА_10 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_44 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_16 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на ? частину торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_10 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , право власності на ? частину торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_7 Долина АДРЕСА_10 - АДРЕСА_10 .

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на частину в спільному сумісному майні подружжя, а саме торгово-офісного приміщення загальною площею 89,3 кв.м по АДРЕСА_10 , відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський