ПО С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 серпня 2019 року місто Київ

справа № 754/12723/18

провадження №22-ц/824/6882/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Кравець В.А., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Довгополої А.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Саламон О.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 6 березня 2017 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, про що складено розписку, згідно з умовами якої остання отримала в борг грошові кошти в розмірі 35 000 грн., з кінцевою датою повернення 6 червня 2017 року. Він свої зобов`язання виконав, надав грошові кошти ОСОБА_2 у визначеній сумі, а відповідач зобов`язання щодо повернення грошових коштів у визначений у розписці строк, не виконала. Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 35 000 грн., 3% річних у розмірі 1 343 грн., та інфляційні втрати в розмірі 3 806,67 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 6 березня 2017 року в розмірі 35 000 грн., три відсотків річних в розмірі 1 343 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 806, 67 грн. та витрати по сплати судового збору 704, 80 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м.Києва від 26 жовтня 2018 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення, не встановивши фактичні обставини справи. Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на обставини, якими вона обґрунтовувала свої заперечення, а саме, те, що вона працювала на підставі трудового договору у ФОП ОСОБА_1 більше десяти років по 22 березня 2017 року., за час її роботи у позивача крім неї, у магазині пропрацювало чимало найманих працівників і плинність кадрів була дуже високою. Час від часу внутрішні перевірки виявляли нестачу товару або грошових коштів в касі магазину, і це призводило до чергового звільнення того чи іншого представника. Коли вона повідомила роботодавця ОСОБА_1 про своє звільнення, він змусив її, під погрозами написати розписку про отримання начебто нею 35 000 грн. у борг. Насправді, роботодавець вирішив за її рахунок покрити нестачу в магазині, до якої вона не мала жодного відношення, а інших працівників, які б давно працювали в магазині не було.

Вважає, що наявність трудових відносин з позивачем, які він невипадково приховав в позовній заяві, є суттєвою обставиною при розгляді цього спору, який є надуманий, як і сама боргова розписка, оскільки фактично грошей у позивача вона в борг не брала.

Розписку вона написала під примусом та погрозами ОСОБА_1 , він власноручно вписав імена та паспортні дані двох свідків, які начебто були присутні при передачі їй грошей, що не відповідає дійсності.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є невмотивована та безпідставна, а рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апелянтом не надано жодного доказу, що підтверджують обставини, якими відповідачка обґрунтовує свої заперечення.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_2 не з`явилася, про день та час розгляду справи був повідомлений її представник адвокат Старов В.Ю., причини своєї неявки не повідомила, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у її відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Мороз В.П. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що 6 березня 2017 року між сторонами укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 35 000 грн., та зобов`язалась їх повернути до 6 червня 2017 року.

Позивачем ОСОБА_1 зобов`язання за договором виконані, надані ОСОБА_2 кошти. Відповідач зобов`язання щодо повернення грошових коштів у визначений у розписці строк, не виконала, отримані у борг кошти не повернула.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли зобов`язання з договору позики, але відповідач у визначений строк не виконала взяті на себе зобов`язання, кошти не повернула, у зв`язку з чим, визнав правомірною вимогу позивача про стягнення боргу на його користь.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

6 березня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики на підтвердження чого позивач надав до суду розписку, яка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, написана власноручно ОСОБА_2 (а. с. 12).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 не заперечуючи факту написання цієї розписки, в той же час вказувала, що її написано під примусом та погрозами з боку позивача ОСОБА_1 , який був її роботодавцем.

Положенням ч.1 ст. 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.п.19, 21 Пленуму, відповідно до статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 13, 76-81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідачкою ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів про те, що саме на момент вчинення правочину 6 березня 2017 року на неї вчинявся психічний чи фізичний тиск, внаслідок якого вона написала дану розписку без вільного волевиявлення та всупереч внутрішній волі.

Доказів на підтвердження звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу застосування до неї насильницьких дій з боку ОСОБА_1 , а також того, що остання зверталась до суду з позовом про визнання договору позики недійсним з цих підстав, як до пред`явлення до неї позову ОСОБА_1 , так і після ухвалення оскаржуваного рішення, ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку не надала.

Оскільки надана позивачем розписка, яка в установленому законом порядку недійсною не визнана, підтверджує як факт укладення договору, так і отримання боржником коштів, питання отримання чи не отримання позичальником від позикодавця грошових коштів не можуть бути підтверджені показами свідків, а тому посилання відповідача в апеляційній сказі на те, що не допитавши свідків, суд не встановив всі фактичні обставини справи, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в строк.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, а ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Положеннями ст. 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.. 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що відповідачка ОСОБА_2 має невиконані грошові зобов`язання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, розрахованих на суму боргу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2018 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова виготовлена 8 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: В.А.Кравець

А.М. Стрижеус