Єдиний унікальний номер 240/431/18 Номер провадження 22-ц/804/2067/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 року

м. Бахмут

Справа № 240/431/18

Провадження № 22-ц/804/2067/19

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Біляєвої О. М.,

суддів Корчистої О. І., Папоян В. В.,

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суд Донецької області в складі судді Щербак Ю. В. від 11 травня 2019 року, ухвалене у с. Олександрівка Донецької області, дата складення повного судового рішення - 21 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» (далі - ТОВ «Олександрівка-Агро») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків.

Позов мотивовано тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» на підставі договору оренди, укладеного 24 травня 2012 року з власником земельної ділянки ОСОБА_1 , користується земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,02 га, кадастровий № НОМЕР_1 , що розташована на території Криничанської сільської ради Олександрівського району Донецької області. Строк дії договору визначений у п`ять років. З огляду на державну реєстрацію договору 27.07.2012 останній діє до 27 липня 2017 року.

Проте відповідач з літа 2016 року самовільно зайняла та використовує земельну ділянку для власних потреб, що підтверджується рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 15 червня 2017 року.

Протиправними діями ОСОБА_1 чиняться перешкоди Товариству з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» у користуванні земельною ділянкою і як наслідок завдано збитки, в тому числі у вигляді упущеної вигоди.

Посилаючись на ці обставини, позивач з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив стягнути з відповідача реальні збитки 12 867 грн 34 коп.; упущену вигоду 27 366 грн 02 коп. (т. 2, ас. 161-166).

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 11 травня 2019 року позов задоволений.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» у відшкодування збитків, завданих порушенням умов договору оренди від 24 травня 2012 року, у вигляді: реальних збитків 12 867 грн 34 коп., упущеної вигоди 27 366 грн 02 коп., а разом 41 995 грн 36 коп.

Рішення мотивовано тим, що внаслідок самовільного зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки, що була передана в оренду позивачеві, останньому завдано збитки, у тому числі упущена вигода.

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення в частині стягнення упущеної вигоди з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд оцінив зібрані у справі докази з порушенням норм процесуального права, як наслідок дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем вимог про стягнення упущеної вигоди. На думку відповідача, докази - це завжди з`ясування події минулого.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, оцінивши надані позивачем докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзиві обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Рішення суду в частині стягнення реальних збитків 12 867 грн 34 коп. учасники справи не оскаржують, тому суд апеляційної інстанції його законність і обґрунтованість не перевіряє.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що 24 травня 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Олександрівка-Агро» і ОСОБА_1 уклали договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 4,02 га строком на п`ять років. Право оренди зареєстровано в установленому законом порядку (т. 1, ас. 94-96).

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 15 червня 2017 року, що набрало законної сили, встановлений факт самовільного зайняття і використання орендодавцем ОСОБА_1 з осені 2016 року спірної земельної ділянки (т. 1, ас. 97-98).

Установивши ці обставини і з огляду на те, що Олександрівська районна державна адміністрація відмовила позивачеві у проведенні розрахунку та рекомендувала звернутися до суду за вирішенням земельного спору, суд визнав належним доказом розміру упущеної вигоди розрахунок, що наданий ТОВ «Олександрівка-Агро» (т. 2, ас. 167-169), і стягнув на користь останнього 27 366 грн 02 коп.

За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондується з положеннями статей 611, 623 ЦК, за змістом яких учасник цивільних відносин, який порушив зобов`язання, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, ЗК.

Згідно зі статтею 211 ЗК за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть відповідно до законодавства цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність.

За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

У справі, яка переглядається, ТОВ «Олександрівка-Агро», звертаючись до суду з відповідним позовом, як на правову підставу своїх вимог послалося на положення статей 22, 610, 611, 623 ЦК, а обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення збитків зауважило, що внаслідок самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки позивач не отримав доходів, які міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено. Розрахунок неодержаного доходу (упущеної вигоди) додано позивачем до позовної заяви (т. 2, 169-170).

Судом першої інстанції установлено, що у цьому випадку дійсно мало місце самовільне зайняття відповідачем земельних ділянок, які належать на праві оренди позивачу, і внаслідок протиправних дій відповідача, що полягають у самовільному зайнятті восени 2016 року земельної ділянки площею 4,02 га, ТОВ «Олександрівка-Агро» було заподіяно збитки у вигляді неодержаного доходу (упущена вигода) у розмірі 27 366 грн 02 коп. Суд установив, що вартість однієї тони зерна ячменя у відповідний період становила 4 346 грн 00 коп., чого не спростувала відповідач. Для розрахунку суми неодержаних доходів позивач узяв офіційні дані Державної служби статистики «Середні ціни продукції сільського господарства, реалізованої підприємством у лютому 2019 року».

Відповідно до положень частини третьої статті 157 ЗК порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Проте норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють обов`язку позивача підтвердити свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до Методики (частина друга статті 22 ЦПК).

Відповідний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14 червня 2017 року у справі № 923/2075/15, який був врахований судом першої інстанції при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду і фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, яким суд попередньої інстанції надав належне обґрунтування відповідно дог вимог статті 89 ЦПК України з урахуванням встановлених у справі обставин; а переоцінка доказів не належить до повноважень суду апеляційної інстанції. Останній, переглядаючи справу, нові докази не досліджував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскарженого рішення, тому апеляційну скаргу залишити без задоволення. Аргументи відзиву є прийнятними, оскільки вони узгоджуються з висновками суду, які визнані судом апеляційної обгрунтованими.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Оскільки ухвалою Донецького апеляційного суду від 17 липня 2019 року зупинено виконання о рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 11 травня 2019 року до закінчення апеляційного провадження, слід поновити виконання (дію) цього судового рішення.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 11 травня 2019 року - без змін.

Поновити виконання (дію) рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 11 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Біляєва

Судді О. І. Корчиста

В. В. Папоян

Дата складення судового рішення - 07 серпня 2019 року

Суддя-доповідач О. М. Біляєва