Ухвала

05 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 179/2221/17

провадження № 61-21085 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Хопти С. Ф. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання права власності на житловий будинок та присадибну ділянку, зняття арешту,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом

до ОСОБА_2 , відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання права власності на житловий будинок та присадибну ділянку, зняття арешту. Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 29 січня 2014 року

він придбав у ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами та приватизованою присадибною земельною ділянкою площею 1,09 га в АДРЕСА_1 . При цьому вони досягли домовленості щодо всіх належних умов купівлі-продажу даного домоволодіння та земельної ділянки, зокрема, щодо ціни, передачі його йому у власність. Вартість домоволодіння та присадибної ділянки була обумовлена у розмірі 75 тис. грн. На підтвердження укладеної угоди 29 січня 2014 року ним було сплачено ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 75 тис. грн, про що свідчить розписка, написана особисто ОСОБА_2 . Після сплати грошей позивач отримав ключі і документи на належне йому домоволодіння, став безперешкодно користуватись будинком, господарськими спорудами, присадибною земельною ділянкою без перереєстрації. Однак, позивачу стало відомо, що на придбаний ним житловий будинок з господарськими спорудами та присадибну земельну ділянку накладено арешт на підставі постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 лютого 2017 року у зв`язку з наявністю боргу ОСОБА_2 . ОСОБА_1 вважає, що спірне домоволодіння

та присадибна земельна ділянка вибули із володіння та користування ОСОБА_2 задовго до виникнення у нього боргу та наявністю виконавчих документів, спірне нерухоме майно є його власністю і повинно бути зняте з арешту.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , приватизовану присадибну земельну ділянку площею 0,2500 га, в АДРЕСА_1 , передану згідно державного акту серія ЯЖ № 926494 від 17 лютого 2009 року для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 12223850:00:03:001:0114, приватизовану присадибну земельну ділянку площею 0,8400 га, в АДРЕСА_1 , передану передану згідно державного акту серія ЯЖ № 926495 від 17 лютого 2009 року для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 12223850:00:03:001:0115, та зняти з них арешт.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на: житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,2500 га,

в

АДРЕСА_1 , передану згідно державного акту серія ЯЖ № 926494

від 17 лютого 2009 року для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; земельну ділянку площею 0,8400 га,

в

АДРЕСА_1 , передану для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту серія ЯЖ № 926495 від 17 лютого 2009 року, кадастровий номер :03:001:0115. Знято арешт, накладений згідно постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 01 лютого 2017 року по виконавчому провадженню № 204/5584/13-ц від 16 квітня 2014 року з: житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 0,2500 га, в АДРЕСА_1 , передану згідно державного акту серія ЯЖ № 926494 від 17 лютого 2009 року для обслуговування жилого будинку, господарських будівель

та споруд, кадастровий номер :03:001:0114; земельної ділянки площею 0,8400 га, в АДРЕСА_1 , передану для ведення особистого селянського господарства, згідно державного акту серія ЯЖ № 926495 від 17 лютого 2009 року, кадастровий номер :03:001:0115.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2019 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» задоволено. Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2018 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання права власності на житловий будинок та присадибну ділянку, зняття арешту відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У листопаді 2019 року до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2019 року, у якій заявник, посилаючись

на неправильне застосування судом норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просить вказане судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

У вказаній справі ціна позову становить 75 тис. грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму

для працездатних осіб (1 921 грн ? 500 = 960 500 грн).

Крім того, заявлена вимога немайнового характеру про зняття арешту.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно

від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін

і суспільства та незмінну судову практику у цій категорії справ.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання

на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також

не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права

на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами

та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого

1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України»

від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання права власності на житловий будинок та присадибну ділянку, зняття арешту відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. Ф. Хопта