Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3885/18

номер провадження 2/695/541/19

17 грудня 2019 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.

за участю секретаря Оніщенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості у сумі 12054.97 грн..

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22.02.2011 року відповідач став клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та уклав договір, відповідно до умов якого отримав кредит у розмірі 3594.80 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач наполягає, що кредитні кошти ОСОБА_1 отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, а тому станом на 05.11.2018 року утворилась заборгованість, яку позивач визначає в розмірі 12054.97 грн., до якої позивачем внесена наступна заборгованість: 2208.85 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 8795.88 грн. заборгованість за пенею; 500.00 грн. фіксована частина штрафу; 550.24 грн. процентна складова штрафу.

Позивач наполягає, що оскільки позичальник добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений був подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача в примусовому порядку.

Дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 25.01.2019 року.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву із змісту якого вбачається, що останній проти позовних вимог позивача заперечив, наполягаючи на тому, що позивачем суду не надано належних доказів неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору. Відповідач заперечує факт погодження ним Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на які посилається позивач як складову договору, та наполягає на тому, що він їх не підписував, з їх умовами не погоджувався, а тому такі належними доказами бути не можуть. Відповідач наполягає, що при укладенні умов договору штрафи, комісії чи будь-які інші платежі сторонами не погоджувались, а позивач в односторонньому порядку та на власний розсуд встановлює такі штрафи та пені, а також збільшує проценти за користування кредитом.

У своїй відповіді на відзив представник позивача посилаючись на норми ст.. 639 ЦК України зазначає, що кредитнний договір зафіксований в декількох документах, а саме в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином між банком та відповідачем належним чином був укладений кредитний договір із визначенням усіх істотних його умов, а сам відповідач не був позбавлений можливості ознайомитися із його умовами, які знаходяться у відкритому доступі на сайті банку. Відповідач підписавши відповідну анкету-заяву позичальника приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Враховуючи, що відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, та виходячи із презумпції правомірності правочину, яка закріплена у ст.. 204 ЦК України позивач наполягав на задоволенні своїх позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Як вбачається із доводів позивача, відповідач ОСОБА_1 22.02.2011 року підписав анкету-заяву, на підставі якої приєднався до умов кредитного договору та отримав кредит у розмірі 3594.80 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач по справі не заперечує факту отримання ним кредитної картки від АТ «КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивач наполягає, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту , встановленого банком, відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4Договору.

На думку позивача, підписанням вказаної вище заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Копії Умов та правил надання банківських послуг та Витягу з тарифів обслуговування кредитних карт додаються до позовної заяви.

Нормами ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тим більше, що як вбачається із відзиву на позовну заяву, відповідач вказані факти заперечує та не визнає.

Так відповідач у своєму відзиві на позовну заяву заперечує факт того, що він погодився саме із наданими вище Умовами та правилами надання банківських послуг, та фактично заперечує факт досягнення домовленості між сторонами саме на тих умовах, про які зазначає позивач.

При вирішенні вказаного спору суд враховує норми ст.. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» відповідно до частини 6 якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду 03 липня 2019 року була розглянута справа № 342/180/17 у якій остання, з огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Так у вказаному рішенні Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплаті процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права і бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, враховуючи не визнання відповідачем заявлених банком умов договору та порядку нарахування усіх сум, які пов`язані із обслуговуванням кредиту та застосування штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору, а також відсутності належних доказів погодження між позивачем та відповідачем саме тих умов на які наполягає позивач, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по процентах за користування кредитом, за пенею та комісією; фіксованої частини штрафу та процентної складової штрафу, слід відмовити.

Також суд звертає увагу і на те, що із поданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачем тіло кредиту погашено, а сам розрахунок не містить конкретних записів про зарахування на рахунок та списання з рахунку, підстав таких операцій, з яких суд міг би робити висновок про законність та обгрунтованість таких дій банку для прийняття рішення. Натомість такий розрахунок заборгованості необхідних первинних даних про факти зарахування чи списання, підстав і дати не містить, а містить лише наростаючий підсумок боргу, замовчуючи звідки взяті відповідні нарахування, а також походження коштів (списання з іншого рахунку (зарплатного чи внесення готівки) тощо, підстави здійснення відповідних списань (пеня, штрафи, «комісії» тощо), підстави списання «процентів».

Окрім того відповідачем не обґрунтовано також і порядок нарахування пені, розмір якої перевищує суму нарахованих відсотків за користування кредиту, яка також незрозуміло на підставі чого нараховувалась, адже тіло кредиту відповідачем, як вбачається із матеріалів справи, погашено.

Отже суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог позивача про стягнення із відповідача сум заборгованості по процентах за користування кредитом, за пенею та комісією; фіксованої частини штрафу та процентної складової штрафу, слід відмовити.

Вказана позиціє відповідає зазначеній вище правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в рішенні від 03.07.2019 року по справі №342/180/17.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, на підставі ст. 141 ЦПК України, витрати по оплаті судового збору залишаються за позивачем.

На підставі зазначеного та керуючись ст.,ст. 252, 256, 258, 261, 264, 267, 509, 510, ст.,ст. 526, 530, 536, 549, 610, 611, 626, 629, 1048, 1054 ЦК України ст.,ст. 10, 264, 265, 280-284 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.,ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: Середа Л.В.