Справа № 127/5943/17
Провадження № 22-ц/801/2199/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 рокуСправа № 127/5943/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Міхасішина І.М.,

секретар : Константинов А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 127/5943/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та перевід права покупця, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року,ухвалене під головуванням судді Антонюка В.В. в залі суду о 14.33 год., повний текст рішення складено 12.09.2019 року, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу та відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належало по Ѕ частки в будинковолодінні АДРЕСА_1 .

01.07.2016 року між позивачем та ОСОБА_3 , було укладено договір про порядок користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до п.1.6 зазначеного Договору, у його володінні та користуванні знаходяться: сіни 1-1, кухня 1-2, кімната 1-3, санвузол 1-4, загальною площею 24,8 кв.м., житловою - 11,4 кв.м., коридор 3-1, кімната 3-2, кухня 3-3, санвузол 3-4, загальною площею 27,3 кв.м., житловою 13,1 кв.м. та господарські будівлі: убиральня Ж, сараї Б, б, б1, погріб п/б, вигрібна яма №6.

Відповідно до п. 1.5 цього ж Договору, у користуванні та володінні ОСОБА_3 знаходились: коридор 2-1, санвузол 2-2, кухня 2-3, кімнати 2-4, 2-5, 2-6 загальною площею 52,8 кв.м., житловою 39,3 кв.м. та господарські будівлі: гараж Г, літня кухня Г1, убиральня Д, вигрібна яма №5. Огорожею №1-4 сторони користувались спільно.

В грудні 2016 року в частині будинку, якою володіла та розпоряджалась ОСОБА_3 , почала проживати ОСОБА_2 , яка повідомила позивачу, що вона придбала частку у ОСОБА_3 , про що є відповідний договір.

На звернення позивача від 03.01.2017 року до державного реєстратора, він отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №77670307, з якої дізнався, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , 16.12.2016 року уклали між собою Договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Радіоновою Н.В., згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 свою Ѕ частку спірного будинковолодіння.

На думку позивача, правочин, який уклали відповідачі між собою, являється таким, що не відповідає внутрішній волі його учасників, не спрямований на реальне настання правових наслідків та вчинений ними з метою приховування іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу частини будинку, тим самим, він є удаваним. ОСОБА_3 не мала наміру дарувати свою Ѕ частку будинковолодіння так, як в засобах масової інформації та на сайті «dom.ria.ua» нею було розміщене оголошення про продаж будинку АДРЕСА_1 .

Крім цього відповідачі по справі не є між собою родичами.

Також, позивач зазначає, що відповідачі аби позбавити його переважного права купівлі-продажу частки спірного будинковолодіння, за ініціативою ОСОБА_3 оформили між собою договір дарування частини будинковолодіння, хоча між ними насправді було укладено договір купівлі-продажу, що й стало підставою для його звернення до суду із даним позовом.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування 1/2 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 від 16.12.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. удаваним та застосувати до нього правила договору купівлі-продажу. Перевести на нього переважне право купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності та стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.09.2019 року позов залишено без задоволення у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, як незаконне, необгрунтоване та таке, що ухвалене з порушенням процесуального і неправильним застосуванням норм матеріального права, його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Вимоги апеляційної скарги зводяться до того, що судом не були досліджені обставини, що мають значення для справи, а саме: не досліджено обставини нотаріального посвідчення договору дарування; не досліджені докази відсутності фінансових проблем у ОСОБА_2 . Зазначає, що в судовому рішенні покази свідка ОСОБА_4 невірно викладені, а покази свідка ОСОБА_5 суд не взяв до уваги. Також, скаржник вказує на те, що суд не взяв до уваги правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 07.09.2016 року у справі №6-1026цс/16. З урахуванням зазначеного, просив суд рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним правовим вимогам.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В ході розгляду справи встановлені наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.02.1978 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-113, спадкоємцями майна ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є в рівних долях кожен: дружина - ОСОБА_7 , син - ОСОБА_8 та син - ОСОБА_1 Спадкове майно складається із половини житлового будинку з відповідною часткою службових приміщень та розташоване по АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.2002 року, зареєстрованого за № 2-3533, спадкоємцями майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , в рівних частках кожний. Спадкове майно складається з 2/3 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель під АДРЕСА_1 . (а.с. 6)

Рішенням виконкому Вінницької міської ради № 200 від 04.06.1987 року затверджено матеріали по перенумерації будинковолодінь в м. Вінниці, відповідно до яких будинковолодіння під АДРЕСА_1 отримало новий № 1. (а.с. 14).

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.12.2015 року, ОСОБА_3 отримала у спадщину Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 після смерті батька - ОСОБА_8 (а.с. 7) Спадкове майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19.12.2015 року. (а.с. 8)

01.07.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладений договір про порядок користування житловим будинком, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений нотаріально. (а.с. 9)

16.12.2016 року ОСОБА_3 за договором дарування частки житлового будинку передала безоплатно у власність ОСОБА_2 Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. (а.с. 80), що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10).

Як вбачається із фотокопій оголошень з веб сайту з продажу нерухомості, була інформація про продаж частини будинку в районі Старого міста в м. Вінниці. В зазначених оголошеннях адреса об`єкта продажу не зазначена. Суд першої інстанції підставно критично оцінив надані позивачем письмові докази та не прийняв їх до уваги, виходячи з викладеного та ще і тому, що в зазначених оголошеннях вказана загальна площа об`єкта продажу 60 кв.м., житлова 42 кв.м., що не відповідає спірному об`єктуі, оскільки відповідно до інвентаризаційної справи домоволодіння АДРЕСА_1 має загальну площу будинку - 104,9 кв.м., житлову 63,8 к.м. Крім того, одне з оголошень опубліковане 23.12.2016 року, тобто після укладення між відповідачами договору дарування. (а.с. 11, 12, 13).

Також суд врахував при ухваленні свого рішення пояснення свідка ОСОБА_5 про те, що вона, неофіційно працюючи в агентстві нерухомості, займалася продажем спірної частини будинку, належної відповідачу ОСОБА_3 . Потенційних покупців до об`єкту продажу водила разом із сестрою власниці - ОСОБА_13, 2-3 рази в червні 2016 року, в подальшому покупців направляла по телефону на огляд. Ціна була завищена, оскільки будинок в задовільному стані, були тріщини в стінах, тому й покупці відмовлялись від купівлі спірної частини будинку; свідка ОСОБА_9 , яка є рідною сестрою відповідача ОСОБА_3 та племінницею позивача ОСОБА_1 , яка пояснила, що у них з рідним дядьком - ОСОБА_1 завжди були неприязні відносини, постійні спори щодо спірної частки в будинку. Після оформлення документів на частину будинку, ОСОБА_3 , пропонувала позивачу придбати цю частину будинку за 30000 дол. США, але він відмовився. Ще даний свідок пояснювала, що оскільки купців на будинок не було, а позивач постійно влаштовував скандали щодо будинковолодіння, ОСОБА_3 , повідомила, що подарує свою частку будинку своїй подрузі - ОСОБА_2 , що в подальшому й зробила. Жодних матеріальних благ чи коштів за будинок від ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не отримувала.

Врахував суд і пояснення свідка ОСОБА_10 про те, що відповідач ОСОБА_3 є її дочкою, а позивач - рідний брат її покійного чоловіка. Після смерті чоловіка вона разом з другою донькою - ОСОБА_9 , відмовились від спадщини на користь меншої доньки - ОСОБА_3 . При оформлені документів на спадкове майно позивач постійно чинив перешкоди її доньці - ОСОБА_3 , та також оформляв документи на свою частку на власний розсуд. Коли ОСОБА_3 повідомила його, що має намір продавати свою частку, він відмовився її купувати, та повідомив, що продавай кому завгодно, однак при спробах доньки продати свою частину будинку - відмовляв покупців від придбання. Коли вона лікувалась в лікарні, прийшла донька ОСОБА_3 та повідомила, що позивач не дасть їй проживати в частині будинку який її належить, оскільки постійно створює конфліктні ситуації. Також розповіла, що у її подруги - відповідача ОСОБА_2 є фінансові проблеми, її разом з дітьми немає де жити та немає за що винаймати житло, повідомила, що має намір подарувати їй свою частину будинку, на що вона не заперечила. При даруванні своєї частки донька грошей у ОСОБА_2 не брала. На той час донька - відповідач ОСОБА_3 проживала разом з нею в іншому будинку, матеріальних чи фінансових проблем у них не було. Вона пообіцяла доньці віддати з часом свою частку будинку в якому вони проживали.

Свідок ОСОБА_11 , який є рідним братом матері відповідача ОСОБА_3 суду пояснив, що у позивача з його покійним рідним братом завжди були сварки та непорозуміння. При оформлені ОСОБА_3 спадщини та при продажі частки будинку постійно створював конфліктні ситуації та відмовляв покупців. На сам перед пропонували купити частку будинку позивачу за 30000 дол.США, на що отримали відмову. Після ряду конфліктів він запропонував ОСОБА_3 та її матері віддати спірну частину будинку будь-кому. Вони подарували цю частину будинку подрузі ОСОБА_3 , коштів за це не брали. Всі обставини йому відомі зі слів сестри та племінниці.

Свідок ОСОБА_4 , який проживав в частині будинку, що належить ОСОБА_1 , коли приїздив у відрядження та свідок ОСОБА_12 , який постійно проживав на хуторі Шевченка пояснили, що факти та інші обставини, які стосуються даного спору їм відомо, лише зі слів позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд, посилаючись на норми ч.1 ст. 717, ч.2 ст. 719, 655, 657 ЦК України, постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», дійшов висновку, що позивачем не доведено удаваність договору дарування від 16.12.2016 року, а відповідно і відсутні правові підстави для визнання зазначеного договору недійсним.

Колегія суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт підтвердив обставини, що ОСОБА_3 задовго до оформлення договору дарування, пропонувала йому купити її частину будинку, на що він відповів відмовою, вказуючи на неприйнятну ціну.

Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 655, 657 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При ухваленні рішення, суд першої інстанції врахував пояснення відповідачів та їх представника про те, що між сторонами було укладено саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу, що в свою чергу підтверджується і письмовими доказами, а саме: договором дарування від 16.12.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_3 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 Ѕ частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. (а.с. 80); Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10).

На підтвердження оплати ОСОБА_2 вартості 1/2 частки будинку ОСОБА_3 , позивачем жодних доказів не надано. Таке твердження позивача грунтується лише на інформації отриманої останнім під час особистих розмов із відповідачем ОСОБА_2 .

Щодо доводів апеляційної скарги про інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №141645442; про переконливі мотиви отримання ОСОБА_2 в дар від ОСОБА_3 спірного майна; про матеріальне становище відповідачів на час укладення договору дарування, вони зводяться до переоцінки доказів на користь позивача та не впливають на правильність рішення суду, як і твердження апелянта про пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Таким чином, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, в силу ст. 375 ЦПК України.

Щодо письмових пояснень апелянта ОСОБА_1 , наданих 26.11.2019 року, суд апеляційної інстанції не бере їх до уваги, оскільки вони фактично є доповненнями до апеляційної скарги, поданими поза межами строків, визначених ст.363 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя В.С. Марчук