Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 червня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретарів судового засідання Луценко К.І., Добривечір А.О., заявника ОСОБА_1 , представника заінтересованої особи ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Києві цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особа: Квартирно експлуатаційний відділ м. Біла Церква, про встановлення факту перебування на квартирному обліку військовослужбовця, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - заявник) звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту перебування на квартирному обліку.
В обґрунтування заяви покликається на ту обставину, що він був військовослужбовцем Збройних Сил України, проходив військову службу з серпня 1981 року по квітень 2010 року. У квітні 2010 року звільнений за станом здоров`я. Під час проходження військової служби в військовій частині (надалі за текстом - ВЧ) № НОМЕР_1 був визнаний таким, що потребує житлової площі, а з вересня 1986 року був зарахований та перебував на квартирному обліку та на обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов в Уманському гарнізоні для одержання житлового приміщення. У травні 1989 року ВЧ НОМЕР_1 у повному складі передислокована з м. Умань до м. Вишгород, Київської області, після розпаду СРСР також, житлового приміщення не отримував. Станом на 11.11.1993 року заявника включено до черги на житло, проте, без урахування попереднього перебування в черзі, що підтверджується документами, доданими до заяви.
Встановлення факту та дати перебування на квартирному обліку з вересня 1986 року має для нього, як заявника, юридичне значення та необхідне для реалізації свого права на отримання житлового приміщення, у зв`язку з чим, звернувся з даною заявою до суду.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.11.2018 року відкрито провадження у справі.
В судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити, спираючись на заяву та додаткові пояснення, додані до матеріалів справи.
Представник заінтересованої особи ОСОБА_2 заяву не визнав, повідомив, що заявник має звернутись з відповідною заявою про взяття на облік, а квартирно-експлуатаційний відділ має прийняти по ній відповідне рішення. Зазначив, що доказів перебування на квартирному обліку заявником не представлені.
Свідок ОСОБА_3 показав, що за радянських часів був керівником заявника та заступником голови квартирно-експлуатаційної комісії, та піклувався, в тому числі, щодо місця проживання підлеглих. Так, заявнику, який на той час був його підлеглим, допоміг стати на чергу на житло, пояснюючи які документи для цього потрібні та перевіряв забезпечення житловою площею до початку служби у військовій частині. Так, свідок дав покази, що заявник за радянських часів перебував на обліку забезпечення житловим приміщенням, що підтверджується також копією витягу із журналу (що долучено до матеріалів справи).
Свідок ОСОБА_4 показав, що з 1976 року введений в ВЧ квартирний облік, та утворена відповідна комісія, до якої подавалась заява з подальшим прийняттям по ній рішення. Така комісія утворилась з 1976 року, відомо, що заявник перебував на квартирному обліку, втім житлом так забезпечений і не був.
Заслухавши пояснення сторін, та покази свідків, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту:
1) родинних відносин між фізичними особами;
2) перебування фізичної особи на утриманні;
3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;
4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;
5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;
6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;
7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;
8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;
9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Частиною 2 статті 315 ЦПК України визначено , що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У Постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року справі № 6-2139цс15 викладено правову позицію, відповідно до якої спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобов`язання взяти на квартирний облік підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.
Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у Постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-14цс16.
Судом встановлено, що заявник є полковник запасу, ветераном військової служби, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 22.04.2010 р. (а.с. 8, 9-11) та 09.04.2010 року звільнений в запас за станом здоров`я (витяг із Наказу Міністерства оборони України від 09.04.2010 р. № 025Р) (а.с. 17).
З червня 1989 року по липень 1992 року заявник перебував на військовій службі в ВЧ НОМЕР_1 , відповідно до довідки КЕВ м. Києва від 10.01.1996 р. № 03 (а.с. 13).
Відповідно до Виписки з протоколу № 21 від 11.11.1993 р. заявник має наступний склад сім`ї: - дружина, син та донька. Родина не забезпечена житловою площею (а.с. 14).
Згідно з наданого заявником протоколу № 13 засідання житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗС України від 13 лютого 2008 року, полковник ОСОБА_1 змінив склад сім`ї з 4-х на 1 особу, у зв`язку з забезпеченням житлом дружини та двох дітей (а.с. 15).
З довідок з міста проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 15.01.2009 р. № 25 та від 09.08.2016 р. № 17/15/684 вбачається, що заявник зареєстрований по АДРЕСА_1 один з 18.07.2008 р. (а.с. 16, 19).
Довідкою Подільського районного у м. Києві військового комісаріату від 21.07.2016 р. № 345 підтверджується перебування заявнику на обліку (а.с. 18).
Відповідно до Довідки КЕВ м. Києва від 17.08.2018 р. № 872, - інформація відносно перебування заявника на квартирному обліку з 1986 року по 1989 рік в КЕВ м. Біла Церква відсутня, натомість та вказаний період заявник житловою площею не забезпечувався (а.с. 20).
Аналогічна інформація щодо житлового забезпечення в м. Умань міститься в листі ВЧ НОМЕР_3 від 29.08.2018 р. № УГ/8 (а.с. 21).
За таких обставин суд приходить до висновку, що у зв`язку із неможливістю довести перебування на квартирному обліку заявника з 1986 року, тобто із збереженням попереднього часу перебування на обліку, останній позбавлений права на першочергове чи позачергове отримання жилих приміщень. Тобто, неможливість підтвердження факту перебування на квартирному обліку з вересня 1986 року призведе до порушення права заявника.
Через відсутність у відповідних органів та посадових осіб відповідальних за зберігання документів, які б підтвердили факт та дату перебування його та членів його сім`ї на квартирному обліку змушений звернутися про встановлення даного факту в судовому порядку, оскільки неможливість підтвердити це документально є суттєвим обмеженням у реалізації його законних прав та свобод.
У відповідності із п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31.03.1995 року, наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.
Крім того, відповідно до абзацу 6 пункту 3.3 наказу Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 р. "Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями", військовослужбовцям у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зберігається попередній час перебування в списку на отримання службового житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За приписами п. 9 ст. 12 Закону військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування -у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
Згідно з Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 р. № 380, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06.09.2018 р. № 1020/32472 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» встановлено, що за військовослужбовцями та членами їх сімей в тому числі звільненими з військової служби в запас або відставку, які були зараховані на облік військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим наказом, зберігається дата зарахування на облік для забезпечення житлом для постійного проживання (за результатами інвентаризації облікових справ).
Крім того, стосовну дії такого Наказу, в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року за № 1-рп/99 зазначено, зокрема, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.
Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту його прав узгоджується з нормами діючого законодавства та встановленими по справі обставинами, а також не суперечить положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині забезпечення права особи на житло та на вирішення судом даної справи, з урахуванням неможливості проведення аналізу інвентаризації облікових справ.
Таким чином, з аналізу наведених вище правових норм вбачається про наявність закріплених на законодавчому рівні певних гарантій щодо поліпшення житлових умов військовослужбовців, в тому числі і тих, що звільнилися з військової служби.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 19, 47, 55 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 р. № 380, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 06.09.2018 р. № 1020/32472 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», ст.ст. 4, 5, 12, 19, 76, 81, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особа: Квартирно експлуатаційний відділ м. Біла Церква, про встановлення факту перебування на квартирному обліку військовослужбовця - задовольнити;
Встановити факт перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку та на обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов в житловій комісії гарнізону м. Умань (Уманському гарнізоні) з вересня 1986 року під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 ;
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом п`яти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Гребенюк