ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/2317/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на вимогу головного державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя територіального управління юстиції у Запорізькій області Лазарок Олени Анатоліївни від 06 лютого 2019 року №42654906/15, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з скаргою на вимогу головного державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя територіального управління юстиції у Запорізькій області Лазарок О.А. від 06 лютого 2019 року №42654906/15, заінтересована особа: ОСОБА_2 .

В обґрунтування вимог зазначила, що 12.02.2019 року отримала вимогу державного виконавця від 06.02.2019 року, якою державний виконавець вимагав від сторін виконавчого провадження бути присутніми під час проведення виконавчих дій за адресою: м.Запоріжжя АДРЕСА_1 вул АДРЕСА_2 Ужгородська АДРЕСА_3 а, та забезпечити явку відповідних спеціалістів.

Вважала, що державний виконавець діяв поза межами своєї компетенції, а вказана вимога винесена з порушенням норм матеріального права, оскільки діючим законодавством не передбачено обов`язку стягувача та боржника залучати до участі у виконавчих діях спеціалістів.

На підставі зазначеного просила визнати неправомірною та скасувати вимогу від 06.02.2019 року №42654906/15, винесену головним державним виконавцем Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя територіального управління юстиції у Запорізькій області Лазарок О.А.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність вимоги державного виконавця, Городніченко І.А. не є стороною виконавчого провадження, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення скарги.

Державний виконавець Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя територіального управління юстиції у Запорізькій області Лазарок О.А. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про вчинення всіх передбачених дій для виконання рішення суду, дії ОСОБА_1 перешкоджають проведенню дій.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що вказаною вимогою права сторін не порушувались, державним виконавцем вживались всі заходи для об`єктивного та неупередженого проведення виконавчих дій.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з недоведеності ОСОБА_1 порушення її прав оскаржуваною вимогою державного виконавця.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у Вознесенівському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебуває виконавче провадження ВП № 42654906 за виконавчим листом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою S4, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_4 та земельною ділянкою S5, яка знаходиться у спільному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 шляхом знесення самовільно побудованої прибудови, розташованої на земельній ділянці S5 за рахунок ОСОБА_2 , знесення паркану довжиною 2,81м. розташованого на виході з земельної ділянки S4 на АДРЕСА_3 та відновлення хвіртки. Під час примусового виконання рішення, державним виконавцем неодноразово було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_3 , для здійснення виконавчих дій.

Згідно з актами державного виконавця від 24.01.2019 року та 20.02.2019 року, державним виконавцем для визначення того, чи можливо виконати судове рішення і яким чином ідентифікувати об`єкти, які підлягають знесенню, прийнято рішення про залучення незалежного спеціаліста (т. 5 а.с. 50-53).

06.02.2019 року на адреси сторін виконавчого провадження направлено вимогу державного виконавця, яка залишилася без виконання.

18.02.2019 року на підставі ст.ст. 18, 20 Закону України «Про виконавче провадження» для проведення виконавчих дій державним виконавцем винесено постанову про призначення спеціаліста ФОП ОСОБА_5 для участі у виконавчому провадженні з метою з`ясування та роз`яснення питань, що можуть виникнути під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань.

Згідно з поясненнями державного виконавця, наданими в суді першої інстанції, для виключення будь-яких сумнівів у необ`єктивності та неупередженості державного виконавця сторонам виконавчого провадження надано можливість залучити спеціалістів зі своєї сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За приписами ч.ч. 2,3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За змістом ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

ОСОБА_1 при зверненні до суду зі скаргою на вимогу державного виконавця не було зазначено, які її права були порушені оспорюванню вимогою державного виконавця та яким чином вона була позбавлена можливості реалізувати свої права, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 у зв`язку з недоведеністю порушення її прав.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, фактично є повторенням скарги ОСОБА_1 на вимогу державного виконавця.

Посилання ОСОБА_1 на те, що державним виконавцем не з`ясовано питання щодо заміни боржника ОСОБА_2 правонаступником ОСОБА_6 не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не були предметом розгляду судом першої інстанції та не зазначались в скарзі ОСОБА_1 на вимогу державного виконавця.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: