Єдиний унікальний номер 725/43/15-ц
Номер провадження 2/725/1059/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2019 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді О.І. Галичанського,

при секретарі І.М. Симик,

за участю представників сторін,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вище вказаним цивільним позовом та уточнюючи позовні вимоги , посилалася на те , що 19.05.1972 року її батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_5 одружились.

Під час шлюбу батько успадкував саманний житловий будинок по АДРЕСА_1 , житловою площею 23,7 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів №45/3 від 21.02.1989 року дозволено ремонт вказаного будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням.

Внаслідок проведеного ремонту з добудовою, який було завершено на початку 1992 року, саманний будинок був повністю знищений та батьками спільно було здійснено фактично нове будівництво житлового будинку загальною площею 125,40 кв.м. в тому числі житловою 73,30 кв.м. та літньої кухні.

Оскільки батьки спільними зусиллями збудували вказаний будинок він належав їм на праві спільної сумісної власності подружжя та їх частки були рівними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 Спадкоємцями її майна були її чоловік та діти, а тому вона та відповідачі фактично успадкували по 1/8 частки будинку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вона звернулась до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний будинок.

Вказувала на те, що оформити правовстановлюючі документи на спірний будинок не має можливості, оскільки на даний момент згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року власником неіснуючого саманного житлового будинку житловою площею 23,7 кв.м. по АДРЕСА_1 значиться її батько.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила:

- скасувати право власності на саманний житловий будинок літ. А площею 23,7 кв.м. по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року у зв`язку з його знищенням;

-визнати житловий будинок літ. А, загальною площею 125,40 кв.м. в тому числі житловою 73,30 кв.м., літньої кухні літ. Б, гаражу літ. Г, підвалу літ. ПР, навісу літ. Д, Е, вбиральні літ. В, криниці АДРЕСА_2 огорожі № АДРЕСА_3 обєктом права спільної сумісної власності подружжя

- визнати за нею та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/8 частини житлового будинку, господарських та побутових будівель і споруд, розташованих по АДРЕСА_1 , а саме житлового будинку літ. А, загальною площею 125,40 кв.м. в тому числі житловою 73,30 кв.м., літньої кухні літ. Б, гаражу літ. Г, підвалу літ. ПР, навісу літ. Д, Е, вбиральні літ. В, криниці №1, огорожі №2-4,;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на на 5/8 частин вказаного житлового будинку.

У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

На момент розгляду справи відповідач ОСОБА_2 помер.

Представник відповідачів ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову. Додатково вказав , що неможливо на даний час визнати право власності на неіснуючий об`єкт.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції від 15.12.2017 року - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною ч 1 ст. 3 цього ж Кодексу - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише уразі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України).

Судом встановлено, що 19 травня 1972 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (після одруження) ОСОБА_5 було укладено шлюб. В матеріалах справи відсутні відомості про його розірвання або визнання недійсним ( т.1 а/с 145).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 9).

Як вбачається з роз`яснень, які містяться в абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно із ст. 549 ЦК Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини в зв`язку зі смертю ОСОБА_5 вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо, зокрема, він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У відповідності до вимог ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Стаття 529 цього Кодексу визначає першу чергу спадкоємців за законом.

Як вбачається з копій матеріалів спадкової справи №782/2001 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , її спадкоємцями був чоловік - відповідач ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8

Позивачка звернулась в Першу Чернівецьку державну нотаріальну контору із заявою про оформлення спадщини та вказувала, що її матері належить частка у житловому будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , в якому вона проживала по день смерті.

Постановою державного нотаріуса Першої Чернівецької державної нотаріальної контори від 17.11.2014 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.

Згідно ст. 100 ЦК УРСР в редакції, що діяла до 1993 року, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.05.1983 року ОСОБА_2 належав саманний житловий будинок житловою площею 23,70 кв.м. по АДРЕСА_1 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, а саме: сарай літ. Б, вбиральня літ. В, гараж літ Г, погріб літ. ПГ, криниця літ. К, огорожа №1 (а/с 11) та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а/с 68).

Згідно ст. 24 КЗпШС УРСР, який діяв на той момент, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічні положення містяться також в ст.ст. 57, 62 СК України.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543 ОСОБА_2 дозволено ремонт житлового будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням по АДРЕСА_1 .

З метою попередження самовільного будівництва зобовязано виконком Рад народних депутатів провести реєстрацію проектів на будівництво, добудову жилих будинків та контролювати дотримання громадянами проектної документації в процесі будівництва, зобов`язано міськжитлоуправління проводити приймання до експлуатації індивідуальних жилих будинків з представником від управління головного архітектора міста (а/с 12).

На виконання вказаного рішення 11.09.1989 року було погоджено відповідний проект на газифікацію будинку (а/с 18).

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи №15086 від 05.11.2015 року, при дослідженні спірного будинку було встановлено наявність сучасного типу фундаменту, що не подібні тим, які влаштовувались до 1946 року, жодного підтвердження наявності саманних стін і наявність в стінах штучного керамічного каменю, проте рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543 надано дозвіл лише на ремонт житлового будинку з добудовою трьох житлових кімнат, коридору, комори, кухні з внутрішнім переплануванням .

Фактично саманний будинок житловою площею 23,7 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 на день обстеження не існував. Встановити технічний стан неіснуючого саманного житлового будинку не представилось можливим. (а/с 185-188).

Зі змісту рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 21.02.1989 року №4543 вбачається, що перебудований житловий будинок підлягав здачі в експлуатацію.

Таким чином, на момент будівництва підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог законодавства та прийняття будинку в експлуатацію, а виникнення права власності на житловий будинок не пов"язувалось із проведенням його реєстрації.

Відповідно до п. 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів.

Разом з тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б вказували на час остаточного закінчення будівництва спірного житлового будинку, а також здачі його в експлуатацію.

Відповідно до заповіту від 09.12.2013 року , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. , все своє майно ОСОБА_2 заповів ОСОБА_4 ( т.2 а.с. 87).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.06.2017 року , ОСОБА_4 успадкував після смерті батька ОСОБА_2 земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 ( т.2 а.с. 166).

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо технічних характеристик спірного будинку та їх відповідності будівельним нормам, оскільки після закінчення будівництва будинок в експлуатацію не здавався, а тому відсутні підстави вважати, що померлий ОСОБА_2 набув право власності на спірний житловий будинок в результаті його перебудови та що вказаний житловий будинок з існуючими на момент розгляду справи технічними характеристиками належав на праві спільної сумісної власності померлим ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і їх частки у спільному майні рівні.

Посилання позивачки на захист права на спадкування після смерті матері також не має правових підстав, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2ст. 376 ЦК Україниособа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього та може вважатися лише власником будівельних матеріалів, самочинно реконструйований будинок, якщо порушено вимоги ч. 1ст. 376 ЦК України, не створює право власності спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.

В той же час, виходячи з приписів ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

За життя ОСОБА_2 звертався до суду із захистом своїх прав та просив визнати за ним право власності на спірний будинок ( цивільна справа за ЄУН 725/1312/16-ц) у якій посилався на те що до кінця 1991 року ним було перебудовано житловий будинок по АДРЕСА_1 . Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.05.2016 року за ОСОБА_2 було визнано право власності на новозбудований житловий будинок. Проте , вподальшому дане рішення було скасовано судами вищих інстанції з тих підстав , що на момент апеляційного та касаційного перегляду рішення , спір про будинок за адресою АДРЕСА_1 фактично існує між правонаступником ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Крім того, вказаними рішеннями встановлено , що спірний будинок перебудовано на підставі рішення Чернівецької міської ради від 21.02.1989 року , будинок значиться 1991 року забудови. ( справа № 725/1312/16 том 2 а.с. 236-238).

Враховуючи наведене , суд приходить до висновку , що подружжям Никифоряків було здійснено самочинне будівництво, але при цьому відповідно до вимог чинного законодавства суду не було надано доказів, на підставі яких дозвільних документів це самочинне будівництво було завершено. Самочинно збудоване (реконструйоване, переплановане) майно не є об`єктом права власності, а тому житловий будинок літ. А, загальною площею 125,40 кв.м., в тому числі житловою 73,30 кв.м., літньої кухні літ. Б, гаражу літ. Г, підвалу літ. ПР, навісу літ. Д, Е, вбиральні літ. В, криниці АДРЕСА_2 огорожі №2-4 АДРЕСА_1 не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності, оскільки у справі відсутні докази щодо його узаконення та здачі в експлуатацію, у зв`язку з чим право власності у подружжя може виникати лише на будівельні матеріали, які використовувались при його будівництві, а також виключає можливість успадкування нерухомого майна спадкоємцями, які прийняли спадщину .

Крім того, згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року за наслідками розгляду справи №6-167цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Проте матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження волевиявлення відповідачів на прийняття спадщини після смерті їх матері, до складу якої могла б входити частка спірного житлового будинку.

Керуючись ст.ст. 16, 358,391 ЦК України, ст.ст.4, 76-83,133,141,263-265,273, 289 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський