КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 753/394/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/8879/2019Головуючий у суді першої інстанції - Коренюк А.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бісем Телеком» про розірвання безстрокового трудового договору та звільнення працівника,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БісемТелеком», згідно з яким просила: розірвати безстроковий трудовий договір, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БісемТелеком» та нею на підставі наказу № 56-К- від 15.07.2013 року; звільнити її за ст. 38 КЗпП України з дня винесення рішення.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що відповідно до наказу №56-К- від 15.07.2013 року її було призначено на посаду юриста в ТОВ «БісемТелеком».

При цьому, починаючи з квітня 2015 року, позивач перебуває у відпустці по догляду за дітьми.

Разом з тим, позивач зазначав, що він, маючи на меті вийти з відпустки по догляду за дитиною, звільнитися з займаної ним посади та працевлаштуватися за новим місце роботи, дізнався, що ТОВ «Бісем Телеком» фактично припинило свою діяльність, змінило своє місцезнаходження та номери телефонів.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що всі звернення як до відповідача, так і до відповідних органів з питань праці щодо можливості припинити трудові відносини в позасудовому порядку виявилися безрезультатними, позивач зазначав, що його порушене право підлягає захисту шляхом ухвалення судом рішення про розірвання безстрокового трудового договору та звільнення його на підставі ст. 38 КЗпП України.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09.04.2019 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 82-86).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Так, зокрема апелянт не погоджується з висновками суду стосовно відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження його намірів звернутися до роботодавця з заявою про звільнення з займаної посади.

Крім того, на думку позивача, суд першої інстанції, постановивши ухвалу про розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження, розглянув її в порядку загального позовного провадження (а.с. 92-93).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23.05.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк на подання відзиву (а.с. 101-102).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 04.06.2019 року справу призначено до розгляду (а.с. 105).

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю представника відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу № 56-К- від 15.07.2013 року ОСОБА_1 прийнята на роботу в ТОВ «Бісем Телеком» на посаду юриста (а.с. 7).

Так, статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У відповідності до ст.4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Конституційний суд України, розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням ст. 43 Конституції України, у своїх рішеннях від 07.07.2004 року за №14-рп/2004, від 16.10.2007 року за №8-рп/2007 та від 29.01.2008 року за №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудових договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Крім того, як встановлено ч.1 ст.3 та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства, обов`язковою передумовою для вирішення роботодавцем або уповноваженим ним органом питання про припинення трудових правовідносин за ініціативою працівника є звернення останнього до роботодавця з відповідною письмовою заявою.

Натомість, враховуючи виключну компетенцію власника або уповноваженого ним органу приймати рішення про звільнення працівника з посади, розгляд вказаного питання в судовому порядку (за відсутністю дотримання передбаченої законом процедури щодо такого звільнення) порушуватиме гарантії учасників трудових правовідносин при припиненні трудового договору.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що, незважаючи на його бажання звільнитися з займаної ним посади та працевлаштуватися за новим місце роботи, всі його всі звернення як до відповідача, так і до відповідних органів з питань праці щодо можливості припинити трудові відносини в позасудовому порядку виявилися безрезультатними.

В свою чергу, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, як передбачено вимогами ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано до суду жодних достатніх, належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт його звернення до відповідача з відповідною заявою про розірвання трудового договору.

Наявні ж в матеріалах справи звернення позивача як до відповідача, так і до відповідних органів з питань праці стосуються лише надання інформації щодо адреси місцезнаходження відповідача та дотримання останнім законодавства України про працю у відношенні до свого працівника.

Отже, проаналізувавши норми КЗпП України та встановивши вищевказані фактичні обставини справи щодо недотримання позивачем процедури припинення трудових відносин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, як передчасних.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції норм процесуального права, а саме - розгляд справи в порядку загальному позовному провадженні, колегія суддів оцінює критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дана справа була розглянута судом в порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені скаржником судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бісем Телеком» про розірвання безстрокового трудового договору та звільнення працівника, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 08 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська