Справа № 188/1127/19
Провадження № 2/188/481/2019
17 грудня 2019 року . Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі :
головуючого судді Полубан М.П.
при секретарі Олійник В.С..
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( представник ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 ( відповідач-1) , Петропавлівської Районної державної адміністрації ( відповідач-2 ) , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору по справі Головне Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку ,
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача , в якому викладає фактичні обставини справи , правове обгрунтування та зазначає про наступне.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній з відповідачем - 1 батько - ОСОБА_4 , після смерті якого залишилася спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) у землі КСП ім. Ватутіна розміром 5,55 умовних кадастрових гектарів, що належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ДП №0256282.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.04.2001 року, виданого Петропавлівським нотаріусом Петропавлівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №372, спадкоємцями майна померлого ОСОБА_4 є його син - ОСОБА_3 (відповідач 1) та його донька - ОСОБА_1 (позивачка) - в рівних частках.
18.04.2001 року Петропавлівською районною державною адміністрацією внесено зміни до вказаного сертифіката на право на земельну частку (пай) та зроблено відмітку про те, що право на земельну частку (пай) передано громадянам, які перелічені у свідоцтві про право на спадщину від 13.04.2001 р., серії НОМЕР_1 , виданого Петропавлівською державною нотаріальною конторою.
Після оформлення вказаного свідоцтва про право на спадщину та внесення змін до сертифікату на право на земельну частку (пай) вона вважала, що у повній мірі оформила право на земельну ділянку та до цього часу не вживала жодних інших дій.
До 2018 року вказаною земельною ділянкою та всіма справами щодо вказаного об`єкта нерухомого майна займався її брат - відповідач - 1. Документи на спірну земельну по даний час знаходяться у нього. Спірну земельну ділянку він здавав в оренду та сплачував їй половину орендної плати. Саме тому до 2018 року у неї не виникало жодних сумнівів у тому, що правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку оформлені неналежним чином.
У 2018 році вона (через свого представника за довіреністю - ОСОБА_5 ) звернулася офіційно з заявою до ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області про надання мені копії державного акту на спірну земельну ділянку у зв`язку з тим, що відповідач- 1 припинив виплачувати їй половину орендної плати за землю.
04.07.2018 р., нею отримано копію Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №098305 від 27.03.2002 р., після отримання та вивчення якого дізналася про порушення свого права власності, оскільки вказаний документ свідчить про те, що вся земельна ділянка площею 5,0700 га., передана у власність ОСОБА_3 .
Згідно вказаного Державного акту вбачається, що його видано на підставі розпорядження Петропавлівської районної державної адміністрації від 22.03.2002 р., №99-р. Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №9134 та підписано головою Петропавлівської райдержадміністрації - Польським О.
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.06.2019 р., нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки складає 101383,76 грн. Відповідно, вартість ? частки спірної земельної ділянки складає 50 691,88 грн.
Свої позовні вимоги обґрунтовує нормами ст.. 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України .
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.
Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку.
Вказана правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15 та у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15.
Позивач підтверджує, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом спору та з тих самих підстав.
З заявами про забезпечення позову та доказів до пред`явлення даної позовної заяви позивач до суду не звертався. Заходи досудового врегулювання спору позивачем не проводилися, оскільки відповідач-1 не бажає спілкуватися з позивачкою. Оригінали доказів, що додаються до цього позову, перебувають у позивача.
Просить суд про наступне :
1) Прийняти до розгляду дану позовну заяву та відкрити провадження у справі.
2) Прийняти рішення, яким визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №098305, виданий 27.03.2002 р., на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації №99-р від 22.03.2002 р., зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №ПП9134.
4) Стягнути з Відповідача на користь Позивачки понесені судові витрати.
В судове засідання сторони не з"явилися. В своїй заяві представник позивача просить суд справу розглянути без його участі. Позивач позов підтримує . В разі неявки відповідачів прийняти заочне рішення.
Відповідач-1 двічі повідомлявся про дату , місце та час судового засідання по справі . З повідомлень поштового зв`язку вбачається , що відповідач судові повідомлення не отримав.
На думку суду відповідач-1 вважається таким , що повідомлений належним чином, оскільки судові повістки направлялися за місцем його реєстрації, а також шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України .
Представник відповідача-2 надав суду заяву в якій просить суд справу розглянути без їхньої участі. Своєї позиції щодо предмету спору не висловив.
Представник третьої особи просить справу розглянути без її участі. Позов визнає .
В зв`язку з цим , у відповідності до ст. 280 ЦПК України , суд з погодження позивача, вирішив провести заочний розгляд справи.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено , що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Коханівка Петропавлівського району Дніпропетровської області помер ОСОБА_4 .
Факт родинних відносин позивача зі спадкодавцем та відповідачем підтверджується копію про народження позивача та копією про укладення шлюбу .
Відповідно до Сертифікату на право на земельну частку ( пай) . серії ДП НОМЕР_3 , виданого 21.05.2019 р. Петропавлівською РДА Дніпропетровської області ОСОБА_4 ( батько позивача та відповідача- 1 ) отримав право на земельну ділянку ( пай) розміром 5.55 га в умовних кадастрових гектарах …
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом , посвідченого 13.04.2001 р. державним нотаріусом Петропавлівської РДА позивач та відповідач-1 стали власниками у рівних частках на наступне спадкове майно :
- на будинок , що належить померлому ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право та який розташований в АДРЕСА_1 ;
- право на земельну частку ( пай ) у землі , яка перебуває у колективній власності КСП ім.. Ватутіна розміром 5.55 га … , що належить померлому ОСОБА_4 ;
- грошових внесків з належними процентами по рахунку … , що належить померлому ОСОБА_4 .
У довідці ГУ Держгеокадастру на ім`я ОСОБА_1 від 24.07.2018 р. вказується , що ОСОБА_3 ( відповідач-1 ) , 27.03.2002 р. отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІ-ДП № 098305 , площею 5.070 га для ведення с/г виробництва , про що зроблено запис в книзі записів державних актів за № 9134 на території Хорошівської сільської ради Петропавлівського району.
Приймаючи рішення про задоволення позову суд керується наступними нормами матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.. 41 Конституції України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в абз 2 п 2 Постанови від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» виходячи з положень статей 8, 124 Конституції ( 254к/96-ВР ), статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 Земельного кодексу України ( 2768-14 ) (далі - ЗК), глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України ( 435-15 ) (далі - ЦК), статті 15 Цивільного процесуального кодексу України ( 1501-06 ) (далі - ЦПК), статті 12 Господарського процесуального кодексу України ( 1798-12 ) (далі - ГПК) судам (підсудні) справи за заявами, зокрема: Абзац другий пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 ( v0002700-10 ) від 19.03.2010 - з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.
Згідно ч. 1ст. 21ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частина 3 вказаної статті визначає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Також , відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визначатися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку - відповідний правовий висновок викладено в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 01.07.2015 року, справа № 6/319цс15.
Також, у Постановах від 20 травня 2015 року та 3 червня 2015 року Верховний Суд України дійшов висновку про те, що оскілки норми земельного законодавства встановлювали нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, та позовні вимоги про визнання недійсним державного акта, виданого на підставі недійсного рішення органу місцевого самоврядування, підлягають задоволенню.
Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу, та лише посвідчує право особи на земельну ділянку, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності законності рішення, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт.
В даній конкретній ситуації позивач на законних підставах набула право власності на успадковувану спірну земельну ділянку , але в силу вищезазначених обставин її право порушено , так як правовстановлюючий документ , тобто держдавний акт на право власності на землю оформлено невірно , а саме позивача не зазначено як співвласника даної земельної ділянки.
У відповідності до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Частиною 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення із позовом про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може , суд , посилаючись на вимоги ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України вважає , що є достатні підстави для поновлення порушених прав позивача.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач надала достатню кількість доказів на підтвердження своїх вимог та належним чином обґрунтувала свій позов.
Також суд дійшов висновку про можливість звільнення відповідача від сплати судових витрат, так як судом не встановлено доказів щодо порушення ним прав позивача.
На підставі викладеного , керуючись ст.. 55 Конституції України , ст. ст 4,12, 23,76-82, 136, 206 , 247, 265, 280 ЦПК України, ст.ст.15,16 ,328,1216-1218 ЦК України , суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Петропавлівської районної державної адміністрації , третя особа , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору по справі , про визнання недійсним Державного акта на право приватної власності на землю та визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити .
Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП №098305, виданий 27.03.2002 р., на підставі розпорядження голови Петропавлівської районної державної адміністрації №99-р від 22.03.2002 р., зареєстрований у книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №ПП9134.
У порядку ст. 136 ЦПК України звільнити відповідача від сплати судових витрат.
Копіє даного рішення невідкладно направити сторонам .
Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду або через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя М. П. Полубан