ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/16249/18

Провадження № 22-ц/818/3946/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А. І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,

треті особи:Перша Харківська Державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Київського району м. Харкова, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року в складі судді Чередник В.Є.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнював під час судового розгляду справи, та просив виділити в натурі і поділити спільне часткове майно таким чином: визнати за ОСОБА_1 транспортний засіб ВМW Х3, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску; транспортний засіб MERCEDES - BENZ СLS 350, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску; 1/2 частку грошових коштів, що розміщені на картковому рахунку № НОМЕР_3 в АТ «ОТП Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_8 (ІПН - НОМЕР_4 ); стягнути з ОСОБА_1 компенсацію вартості спільної часткової власності в розмірі 63820,00 грн. рівними частинами на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі рішенням Київського районного суду від 15 вересня 2015 року по справі №640/884/15-ц було задоволено позовні вимоги ОСОБА_9 , та встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 однією сім`єю з 22 жовтня 2003 року, та право на Ѕ частину майна що було набуто ОСОБА_8 з 22 жовтня 2003 року до моменту її смерті.

В добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна зі спадкоємцями не представляється можливим, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

В ході підготовчого засідання відповідачі подали зустрічну позовну заяву, позовні вимоги якої декілька разів змінювалися і в остаточній редакції ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просили: виділити в натурі частку майна у спільній частковій власності та визнати за ними право спільної сумісної власності на: транспортний засіб MERSEDES-BENZ CLS350 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 оціночною вартістю 494450 грн., та нежитлові приміщення підвалу №1, 1а, 1б, 1в, 2-:-5, 1-го поверху №1-:-8, 10-:-18, другого поверху, № 20 в літ. «Б2», загальною площею 610,4 кв.м нежитлові приміщення №3,4 загальною площею 6,7 кв.м в літ «А-1», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на їх користь та визнати за ними право спільної сумісної власності на вищевказане майно. Стягнути з ОСОБА_1 на їхню користь компенсацію за частку у спільній частковій власності у розмірі 15322,50 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на їхню користь вартість судових витрат у розмірі 15 000,00 грн. та послуги адвоката у розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року уточнений позов ОСОБА_1 задоволено частково: виділено в натурі частку майна ОСОБА_1 у спільній частковій власності і визнано за ним право власності на транспортний засіб BMW X3 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, оціночною вартістю 417120,00 грн. та 1/2 частину грошових коштів, що розміщені на картковому рахунку № НОМЕР_3 в АТ «ОТП Банк», відкритому на ім`я ОСОБА_8 , у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі: виділено в натурі частку майна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що належить до спільної часткової власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_8 , яка померла та визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право сумісної часткової власності на транспортний засіб MERSEDES-BENZ CLS350 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, оціночною вартістю 494450,00 грн. та на нежитлові приміщення підвалу №1, 1а, 1б, 1в, 2-:-5, 1-го поверху №1-:-8, 10-:-18, другого поверху, №20 в літ. «Б2», загальною площею 610,4 кв.м », що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 оціночною вартістю 2 716 460,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за частку у спільній частковій власності у розмірі 15 322,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 р. та ухвалити нове рішення, яким: закрити провадження у справі щодо позовних вимог, викладених у зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про визнання права власності на Ѕ нежитлових приміщень підвалу № 1, 1а, 1б, 1в, 2-:-5, 1-го поверху № 1-:-8, 10-:-18, 2-го поверху № 20 в літ. «Б-2», загальною площею 610,4 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; в іншій частині зустрічної позовної заяви - відмовити; задовольнити первісний позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що при ухвалені судового рішення суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та як наслідок неправильно застосував норми процесуального права.

Крім того, до суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_7 , яка не брала участі у справі, з посиланням на те, що суд першої інстанції вирішив питання про її права та інтереси. Свою апеляційну скаргу ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року було порушено її право власності на ј нежитлові приміщення підвалу №1, 1а, 1б, 1в, 2-:-5, 1-го поверху №1-:-8, 10-:-18, другого поверху, № 20 в літ. «Б2», загальною площею 610,4 кв.м нежитлові приміщення №3,4 загальною площею 6,7 кв.м. в літ «А-1», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що було нею набуто на підставі договору дарування від 06 березня 2019 року.

Відповідачі за первісним позовом подали відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на законність рішення суду першої інстанції та безпідставність апеляційних скарг, зазначили, що під час розгляду справи ОСОБА_1 , зменшивши позовні вимоги, не змінив предмет позову. Крім того, під час укладення договору дарування між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , останнім були внесені недостовірні дані про відсутність спору щодо предмету дарування. Щодо апеляційної скарги ОСОБА_7 , то на думку, відповідачів за первісним позовом, її інтереси жодним чином не були порушені, оскільки зазначене майно перейшло до неї на безоплатній основі.

До апеляційного суду також надійшли пояснення третьої особи - Служби у справах дітей Київського району м. Харкова, в яких зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням прав та інтересів неповнолітніх осіб.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що скарга ОСОБА_7 та скарга ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи вимоги частково первісний позов та у повному обсязі зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 викладені у зустрічній позовній заяві відповідають її частці у загальній масі спадкового майна, задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 буде відповідати принципам справедливості та законності та приведе до фактичного вирішення спору між сторонами з дотриманням законних прав всіх сторін спірних правовідносин. ОСОБА_1 самостійно змінив розмір своїх позовних вимог посилаючись на те, що частиною свого майна, право на яке було ним набуто за іншим рішенням суду, він вже розпорядився на власний погляд, але ОСОБА_9 не було подано заяву про зміну предмету позову, у зв`язку з чим не можна вважати що загальний об`єм оспорюваного майна змінився. ОСОБА_1 , неповнолітній ОСОБА_4 , малолітня ОСОБА_5 спільно володіють та користуються майном, що перебуває у спільній частковій власності, та у разі необхідності можуть здійснити поділ майна в позасудовому порядку.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Київського районного суду міста Харкова від 9 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи - Перша Харківська державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Київського району м. Харкова про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрація шлюбу та визнання права власності на сумісно набуте майно задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_8 однією сім`єю з 22 жовтня 2003 року; визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна право власності на наступне майно:

-1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку літ. «Д-2», загальною площею 173,2 кв.м. з надвірними будівлями: гаражем літ. «Е» загальною площею 50,1 кв.м. та літньою кухнею літ. «Ж», загальною площею 47,7 кв.м., наземними та підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, розташованими на земельній ділянці, загальною площею 718,00 кв.м. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

-1/2 частину нежитлової будівлі літ. «П-1», загальною площею 53,5 кв.м., літ. « Т-1», загальною площею 9,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

-1/2 частину нежитлової будівлі літ. «С-1», загальною площею 732,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

-1/2 частину нежитлових приміщень № НОМЕР_5 , № 11 в літ. « Ж-1», загальною площею 60,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

-1/2 частину нежитлових приміщень підвалу № 1, 1а, 1б, 1в, 2-:-5, 1-го поверху, № 10-:-18, 2 - го поверху № 20 в літ. «Б-2», загальною площею 610,4 кв.м., 1/2 частину нежитлових приміщень № 3,4, загальною площею 6,7 кв.м, в літ. «А-1», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину транспортного засобу ВМW ХЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску;

- 1/2 частину транспортного засобу ВМW Х5 ХDRIV301, реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2010 року випуску;

- 1/2 частину транспортного засобу MERCEDES - BENZ CLS350, 2008 року випуску;

- 1/2 частину грошових коштів, що складає 11460 грн. 83 коп., розміщених на картковому рахунку № НОМЕР_3 , відкритому на ім`я ОСОБА_8 в АТ «ОТП Банк»; вирішено питання про розподіл судових витрат.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 народився син ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 народилась донька ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що у матеріалах справи міститься копія свідоцтва про смерть.

Після смерті ОСОБА_8 до спадкоємців по закону належать: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , неповнолітній ОСОБА_4 та малолітня ОСОБА_5 , законним представником яких є ОСОБА_1 .

Отже, інша 1/2 частина спільного майна в порядку спадкування належить в рівних частинах ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неодноразово звертались до державних нотаріусів для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, яке за життя було зареєстровано за ОСОБА_8 . При цьому звернення стосувались оформлення спадкових прав за законом на 1/4 частки за кожним, на об`єкти нерухомого та рухомого майна, які були зареєстровані на праві власності за життя спадкодавця.

Постановами від 11 грудня 2017 року, 17 січня 2018 року, 16 лютого 2018 року та 12 березня 2018 року державними нотаріусами відмовлено у вчинені нотаріальних дій. Роз`яснено, що нотаріальні дії не можуть бути вчинені, тому оформлення спадкових прав має відбутися в судовому порядку.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Першої Харківської державної нотаріальної контори від 12 березня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом стосовно нерухомого майна.

Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину суд першої інстанції виходив з того, що при наявності існуючого обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, зазначених вище розбіжностей та існування двох примірників правовстановлюючих документів одночасно неможливо визначити склад спадкового майна.

З позовними вимогами про визнання права власності в порядку спадкування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не звертались.

В процесі розгляду справи, ОСОБА_1 розпорядився нерухомим майном, що належало йому на праві власності на підставі рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року.

Так, 1/2 частка нежитлових приміщень підвалу №№ 1, 1а, 1б, 2, 3, 4, 4а, 5 1-го поверху №№ 1-:-8, 10, 11, 15-:-18 2-го поверху № 20 загальною площею 606,8 кв.м., в літ. «Б-2»; нежитлові приміщення №№ 3, 4 загальною площею 6,7 кв.м., в літ. «А-1», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 була подарована ОСОБА_1 ( ОСОБА_10 ) ОСОБА_11 та ОСОБА_7 (Обдаровані) на підставі договору дарування частки нежитлових приміщень від 06.03.2019 р. Зазначений Договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Троян Я.М. і зареєстрований в реєстрі за № 253. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 158663781 від 06.03.2019 р. ј вищезазначеного нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_12 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 158668282 від 06.03.2019 р. ј вищезазначеного нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_7 .

Крім того, 1/2 частка (по 1/4 частці кожній) нежитлової будівлі літ "С-1", загальною площею 732 кв.м. та нежитлової будівлі літ. "П-1", загальною площею 53,5 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 була також подарована ОСОБА_1 (Даруватель) ОСОБА_11 (Обдарована 1) та ОСОБА_7 (Обдарована 2) на підставі договору дарування частин нежитлових будівель від 11.03.2019 р. Цей Договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шеренковим В.О. і зареєстрований в реєстрі за № 185. Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 159004411 від 11.03.2019 р. та № 158985576 від 11.03.2019 р. 1/4 вищезазначеного нерухомого майнам зареєстрована за ОСОБА_7 . Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № від 11.03.2019 р. та № 159001980 від 11.03.2019 р. 1/4 вищезазначеного нерухомого майнам зареєстрована за ОСОБА_11

1/2 частина садибного (індивідуального) житлового будинку літ. «Д-2», загальною площею 173,2 кв.м. з надвірними будівлями: гаражем літ. «Е» загальною площею 50,1 кв.м. та літньою кухнею літ. «Ж» загальною площею 47,7 кв.м., наземними та підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, розташованими на земельній ділянці, загальною площею 718,00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 була подарована ОСОБА_4 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 29.03.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Шеренковим В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 281. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 161603502 від 29.03.2019 р. за ОСОБА_4 .

Вищезазначені обставини були повідомлені суду представником позивача за первісним позовом і не заперечувалися відповідачами за первісним позовом.

Право власності на нерухоме майно, яке було відчужено ОСОБА_1 було набуто останні в порядку поділу спільної сумісної власності, а не в порядку спадкування.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1217 ЦК України).

Частиною першою статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

На час відкриття спадщини діти спадкодавця були малолітніми.

При вирішенні спорів про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину.

Позивачем за первісним позовом з урахуванням уточнених позовних вимог відповідачами визначено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позивачами з урахуванням уточнених позовних вимог за зустрічним позовом визначено ОСОБА_1 .

Питання спільної часткової власності регулюються ст.ст. 364-367 ЦК України

Матеріалами справи підтверджено, що спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є її діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які прийняли спадщину відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, та батьки померлої - ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , яки звернулись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

Звертаючись до суду з первісним та зустрічним позовами в порядку поділу майна відповідно до вимог ст.364 ЦК України позивачі не залучили всіх спадкоємців, які мають право на спадщину.

Ст. 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, який включає: розглядає справи судом не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; відсутність обов`язку суду збирати докази у цивільних справах, крім випадків, встановлених цим Кодексом (суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом); право учасника справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності , суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє).

Відповідно до ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Законний представник неповнолітньої або малолітньої особи повинен діяти добросовісно і в інтересах дитини.

Одна і та сама особа не може бути одночасно позивачем та законним представником відповідачів за цим же позовом, оскільки це суперечить нормам цивільного законодавства України.

Крім батьків захист майнових прав дітей здійснюється компетентними державними органами, органами місцевого самоврядування.

Відтак у даній справі не можна стверджувати, що батько дітей (позивач за первісним позовом) діє в їх інтересах як законний представник, так як між ним та спадкоємцями існує спір щодо виділу майна, та заявлені ним позовні вимоги у разі їх задоволення судом, призведе до зміни об`єктів спадкової маси, право на які мають діти в порядку спадкування за законом.

Аналогічним чином права дітей не враховані і позивачами за зустрічним позовом.

У справі позивачі залучили неповнолітнього ОСОБА_4 та малолітню ОСОБА_5 , а також Службу у справах дітей Київського району м. Харкова, у якості третіх осіб.

Однак, колегія суддів вважає, що залучення судом у якості третьої особи Службу у справах дітей Київського району м. Харкова , не свідчить про те, що інтереси неповнолітніх дітей ( як спадкоємців) належним чином були захищені при розгляді справи в суді.

З урахуванням того, що зазначена вище служба мала лише юридичний статус третьої особи в справі, крім того її участь у справі була обумовлена лише як юридичної особи уповноважена на контроль за дотриманням прав дітей дітей, а не за для представництва малолітніх дітей ( спадкоємців), як відповідачів по справі .

Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на час розгляду справи в суді суд першої інстанції належним чином не перевірив та не з`ясував, чи порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину, а також права дітей при виділі майна в натурі. А відтак не вирішено питання щодо залучення до розгляду справи неповнолітнього ОСОБА_4 в порядку ст.47 ЦПК України та належного представника малолітньої ОСОБА_5 .

Постановлення рішення, за яким здійснено виділ в натурі порушує права дітей, як спадкодавців, та їх інтереси.

Крім того, ухвалюючи судове рішення у справі та виділяючи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . нежитлові приміщення підвалу №1, 1а, 1б, 1в, 2-:-5, 1-го поверху №1-:-8, 10-:-18, другого поверху, №20 в літ. «Б2», загальною площею 610,4 кв.м », що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не врахував, що ј частка зазначених нежитлових приміщень на праві власності належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що договір дарування є чинними і не був визнаний недійсними у встановленому чинним законодавством порядку на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.06.2019 р. було порушено право власності ОСОБА_7 на вищезазначене нерухоме майно.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Про існування інших співвласників на майно, що було заявлено у зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , суду першої інстанції було відомо, оскільки про це було заявлено представником ОСОБА_1 та представником ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

При таких обставинах, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду порушує права ОСОБА_7 , яку не було залучено до участі в справі та яка має права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Таким чином, рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року не можна визнати законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційних скарг щодо закриття провадження у справі, оскільки відсутній предмет спору, є помилковими.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, та, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Про відсутність предмета спору можуть свідчити певні дії сторін чи настання обставин, за яких між сторонами не залишилося неврегульованих питань, або самими сторонами врегульовано усі спірні питання.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Позивачі за первісним та зустрічним позовом жодних дій, які б свідчили про урегулювання спору між сторонами не вчинили, що не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Таким чином, у апеляційному суду відсутні підтверджені обома сторонами спору відомості щодо узгодження ними питання про вирішення спору, існує невизначеність у правах і обов`язках сторін, що не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Відповідно до п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України - порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та ( або ) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 376 ЦПК України про відмову у задоволені первісного та зустрічного позовів.

Оскільки, статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Які не містять у собі посилань на можливість залучення судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги осіб, які не були учасниками справи незважаючи на те, що суд прийняв рішення про їх права, свободи, інтереси та ( або ) обов`язки осіб - в якості відповідачів, третіх осіб, тощо.

Беручи до уваги те, що постановлене судове рішення скасовується лише з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, апеляційним судом не надається правова оцінка доказам та запереченням які надавалися сторонами на підтвердження чи спростування позову в ході розгляду справи.

Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволені первісного та зустрічного позовів відмовити у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд здійснює перерозподіл розподіл судових витрат у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2018 року звільнені від сплати судового збору, судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

Керуючись статями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: перша Харківська Державна нотаріальна контора, служба у справах дітей Київського району м. Харкова, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 , про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи що не заявляють самостійних вимог: Перша Харківська Державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Київського району м. Харкова, ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 , про виділ у натурі частки майна та визнання права власності - відмовити.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_7 судовий збір у розмірі 22729,8 грн.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 16386 грн. 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова