Провадження №2-з/521/253/19
УХВАЛА

про розгляд заяви про забезпечення позову

07 серпня 2019 року місто Одеса

Суддя Малиновського районного суду міста Одеси Плавич І.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

УСТАНОВИВ:

Через канцелярію суду в порядку ст. 14, п. 15 розділу ХІІІ ЦПК України надійшли матеріали заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

У поданій заяві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили суд вжити заходів забезпечення позову у виді: заборони ОСОБА_3 вселятись в квартиру АДРЕСА_1 до вирішення питання за позовом про визнання договору-купівлі продажу недійсним; визнати виконавчий лист, виданий 20 березня 2018 року Малиновським районним судом міста Одеси у цивільній справі №521/10191/16-ц таким, що не підлягає виконанню; накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Згідно із ст. 149 ч.ч.1,2 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 150 ч.1 п.п.1-2, ч.2, ч.3 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1); забороною вчиняти певні дії (п.2); забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (п.4). Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Але заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з параграфами 47, 49, 55 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Україна-Тюмень проти України» («Ukraine-Tyumen v. Ukraine», заява №22603/02 (щодо суті), стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: «перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, а є пов`язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі» (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» («Jahn and Others v. Germany», заяви №46720/99, 72203/01 та 72552/01, п. 78).

Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції» («Amuur v. France», від 25 червня 1996 року, п. 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» («Former King of Greece and Others v. Greece», заява №25701/94, п. 79) та «Малама проти Греції» («Malama v. Greece»), заява №43622/98, п. 43).

Проаналізувавши доводи заявників, суд не може погодитись із доведеністю тих ризиків, з наявністю яких закон пов`язує можливість забезпечення позову.

Зі змісту обґрунтування поданої заяви випливає, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наявний спір про майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , який був розглянутий судом. Заявники вказують, що судом був виданий виконавчий лист про вселення ОСОБА_3 до спірної квартири.

Відтак, задоволення вимог заявників про забезпечення позову може мати наслідком неправомірне перешкоджання у виконанні судового рішення, ухваленого в іншій справі.

Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову. Водночас, суд роз`яснює заявникам, що питання про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, розглядаються в порядку, що визначений статтею 432 ЦПК України.

Керуючись ст. 149, 150, 153, 154, 157, 159, 258, 259, 260, п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити повністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду або через Малиновський районний суд міста Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали суду про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: І.В. Плавич