Дата документу 17.12.2019 Справа № 334/8096/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний №334/8096/18

Провадження №22-ц/807/3750/19

Запорізькій апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 року в складі судді Козлової Н.Ю. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка є одноосібним власником житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2012 року в справі №0814/9879/2012.

Однак, вказаним приміщенням позивачка позбавлена можливості користуватися, у зв`язку з проживанням в ній попереднього власника квартири відповідача ОСОБА_2 ..

Вказувала, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, спільний побут не ведеться, домовленостей (угод) про користування даним приміщенням не досягнуто.

Вселився відповідач до вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2002 року, за яким він був покупцем. ОСОБА_1 вселилася до спірної квартири в 2002 році у якості дружини відповідача.

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.08.2012 року в справі №0814/8606/2012.

Після припинення сімейних відносин, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25.12.2012 року в справі №0814/9879/2012 право власності на спірну квартиру було визнано за позивачкою.

Вважає, що станом на 25.12.2012 року набуття права власності на дану квартиру, відповідач не був членом її сім`ї, а лише колишнім (попереднім) власником майна.

Відповідач відмовляється в добровільному порядку звільнити дане приміщення та створює негативні наслідки майнового характеру для позивачки, оскільки розмір оплати за комунальні послуги нараховується із розрахунку до кількості осіб, що зареєстровані за певною адресою, і через це позивачка повинна сплачувати за більшу кількість послуг, а також вимушена нести витрати на оренду квартири для власного проживання, так як іншого житлового приміщення у власності, позивачка не має.

З урахуванням викладеного, позивачка просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї ОСОБА_2 , судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 рокув задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача витрати на правову допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки в даній справі право ОСОБА_2 на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Вказує, що аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27.02.2019 року в справі №357/7940/16-ц, від 14.08.2019 року в справі №702/101/18. Судом не вказано мотиви відхилення правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду в справі №357/7940/16-ц від 27.02.2019 року, а також не зазначив про клопотання позивача щодо відшкодування судових витрат.

Крім того, представником позивачки ОСОБА_3 подано клопотання про відшкодування судових витрат (витрат на правничу допомогу) в суді апеляційної інстанції на загальну суму 5000 грн.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що позовні вимоги в ході розгляд справи не знайшли свого підтвердження, нічим не були доведені, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Встановлено судом та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 30.03.1996 року, а 29.01.2002 року ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2012 року, яке набрало законної сили 03.09.2012 року. (а.с.5).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2012 року визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 29.01.2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., в частині покупця, і переведено право покупця на ОСОБА_1 ..

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 05.01.2013 року (а.с.6-7).

На підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 грудня 2012 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вказану квартиру, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.18).

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлений цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що з 2002 року ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі, набув право користування спірною квартирою як член сім`ї чоловік ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, сплачує всі комунальні послуги, саме ним укладено договір №70770 про надання послуг з газопостачання від 15.03.2006 року, договір №134706155 про користування електричною енергією від 09.07.2009 року, договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 20.02.1992 року (а.с.51-56).

Позивачкою ОСОБА_1 доказів несення нею витрат на утримання квартири не надано.

Отже, ОСОБА_1 не наведено обставин, передбачених ч. 2 ст. 406 ЦК України, для припинення сервітуту за рішенням суду на вимогу власника майна.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. 156, 157 ЖК Української РСР.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Необхідність і пропорційність підстав для виселення колишнього чоловіка, який з 2002 року проживає у спірній квартирі, позивачкою не доведено.

З огляду на вищенаведене, твердження позивачки про те, що проживанням відповідача після розірвання шлюбу в належній їй квартирі порушує її право власності є неприйнятними.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц є безпідставним, оскільки із змісту вказаної постанови вбачається, що особа, яка підлягала виселенню, мала інше житло для проживання, на відміну від ОСОБА_2 , у якого відсутнє будь-яке інше житло для проживання, окрім спірнї квартири, тобто фактичні обставини справ є різними.

Правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі №702/101/18 також не підлягають застосуванню у вказаній справі, оскільки в цій постанові касаційний суд посилається на аналогічні висновки, викладені в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц. Разом із тим, в справі №243/7004/17-ц відповідачка спільно з власником спірної квартири ніколи не проживала, не була членом сім`ї власника та спільним побутом із ним не була пов`язана, на відміну від взаємовідносин сторін у справі, що переглядається.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права судом першої інстанції застосовано правильно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, то розподіл судових витрат відповідно до правил статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Коломоєць Ірини Василівни залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2019 рокув цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова