Справа № 467/423/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Кологривої Т.М.

за участю секретаря судового засідання Романенко Т.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Багдасаряна А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка позовну заяву ОСОБА_1 до Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою доКостянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області про встановлення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї тітки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0.2448 га, розташованої за цією ж адресою. Крім неї, інших спадкоємців немає. Посилаючись на юридичну необізнаність, внаслідок чого вона пропустила 6-місячний строк для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, прохала визначити їй додатковий строк терміном 3 місяці для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

У подальшому позивач доповнила позовні вимоги та прохала встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_2 у період з жовтня 2017 року по 20 квітня 2018 року.

Ухвалою суду від 22 липня 2019 року позовна вимога про встановлення додаткового строку, достатнього для прийняття спадщини була залишена без розгляду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, пояснила, що вона постійно проживає в АДРЕСА_1 разом з чоловіком. По сусідству проживала її тітка ОСОБА_2 - по АДРЕСА_1 . Коли у жовтні 2017 року тітка захворіла на хворобу ніг та стала погано пересуватися, вона забрала її до себе проживати. Тітка 15 квітня 2018 року впала у кому, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Оформити спадщину за заповітом на своє ім`я у нотаріальному порядку вона не має можливості, поскільки вона і тітка були зареєстровані за різними адресами.

Представник відповідача позовні вимоги визнав.

Вислухавши думки учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 у с.Бузьке Арбузинського району Миколаївської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 25 квітня 2018 року виконавчим комітетом Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом, посвідченим 06.02.2018 року секретарем виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області.

Після смерті ОСОБА_1 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав спадкодавці на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11 серпня 2006 року приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області, та земельної ділянки площею 0.2448 га, розташованої за цією ж адресою, яка належала спадкодавці на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданого 27 листопада 2007 року Костянтинівською селищною радою Арбузинського району Миколаївської області.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною третьої ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що обставинами, які свідчать про прийняття спадщини є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або подача у встановлений строк спадкоємцем, який не проживав зі спадкодавцем, заяви нотаріусу про прийняття спадщини.

Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, але діяла на час виникнення спірних правовідносин) доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

При цьому відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , остання з 10 грудня 1996 року є зареєстрованою по АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки, виданої 17 квітня 2019 року за № 725 Костянтинівською селищною радою Арбузинського району Миколаївської області ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована по АДРЕСА_1 .

У відповідності до довідки, виданої за № 734 від 13.06.2019 року Костянтинівською селищною радою Арбузинського району Миколаївської області ОСОБА_2 з 12 жовтня 2017 року по день смерті проживала з племінницею ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт спільного проживання позивача ОСОБА_1 разом з спадкодавцем з жовтня 2017 року по день її смерті також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , допитаних у судовому засіданні, які є сусідами позивача, показання яких суд вважає достовірними.

На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та є такими, що дозволяють встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з позивачем ОСОБА_1 у період з жовтня 2017 року по 20 квітня ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку з наявністю підстав для встановлення факту постійного проживання позовна заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 у період з жовтня 2017 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 09 серпня 2019 року.

Суддя Т.М.Кологрива