Номер провадження: 22-ц/813/8382/19
Номер справи місцевого суду: 521/9368/19
Головуючий у першій інстанції Мишко В.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служби у справах дітей Одеської міської ради) про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, на рішення Білгород- Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Мишко В.В. 01 жовтня 2019 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька (а.с. 1-4).

В обґрунтування позову посилалась на те, що сторони з 18 травня 2012 року по 05 червня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05 червня 2015 року було розірвано на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю, ОСОБА_1 , яка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У свою чергу, батько дитини, ОСОБА_2 , мешкає окремо та участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, у зв`язку із чим заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2015 року постановлено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини. Відповідач ухиляється від оплати призначених платежів, та станом на 01 травня 2019 року за ним рахується відповідна заборгованість у розмірі 31 597 грн. За твердженням ОСОБА_1 , у період з 01 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року нею у Німеччині заплановано відвідування курсів іноземних мов та вивчення німецької мови з подальшим пошуком роботи за професійним фахом. На зазначений період перебування у Німеччині, для її доньки планується відвідування загальноосвітньої початкової школи, про що вже була проведена зустріч з директором школи та отримано письмове підтвердження попередньої згоди. Між тим, батько дитини, ОСОБА_2 , безпідставно, без жодних аргументів, не надає згоди на виїзд дитини за межі України, що шкодить її інтересам та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку. Більш того, на даний час відповідач перебуває у ДУ «Одеський слідчий ізолятор» у зв`язку із його затриманням у жовтні 2017 року співробітниками СБУ та обрання судом запобіжного заходи у вигляді тримання під вартою за підозрою у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.258-1 та 263 КК України, а тому, на думку, позивача, у найближчі роки він не буде мати можливості доглядати за їх дитиною.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 99-105).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано наступне: вимоги про постійне місце проживання дитини у Німеччині ОСОБА_1 не заявлялось; доказів першочерговості отримання освіти матір`ю, а другорядності отримання освіти дитиною матеріали справи не містять; апелянтом надані належні докази місця перебування та місця навчання дитини у Німеччині; питання спроможності ОСОБА_1 матеріально забезпечити себе та доньку судом не досліджувалось, а висновки про таку неспроможність є безпідставними; відповідач протягом 5 років не проживає з дитиною, не цікавиться її життям, має заборгованість по сплаті аліментів, а також, зловживаючи своїми батьківськими правами, не надає дозвіл на виїзд дитини за кордон (а.с. 111-119).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що з позовної заяви, додатків до неї та наданих в судовому засіданні пояснень вбачається, що виїзд за кордон без згоди та супроводу батька в першу чергу потрібен не для дитини, а саме для її матері та в її інтересах, для відвідування курсів іноземних мов та вивчання німецької мови, з подальшим пошуком роботи та взагалі бажанням залишитись у Німеччині.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 18 травня 2012 року по 05 червня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька, ОСОБА_3 , що підтверджується виданим 15 грудня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , відповідний актовий запис за № 11255 (а.с.10).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.11).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 600 грн., але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Згідно із наданим державним виконавцем першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області розрахунком, станом на 01 травня 2019 року заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання їх доньки ОСОБА_3 складає 31 597 грн. (а.с.13-15).

Згідно із витягом з домовою книги, станом на 22 травня 2019 року, ОСОБА_1 разом із своєю донькою ОСОБА_3 та батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно із листом ректора Початкової школи Реттіггайм від 28 травня 2019 року, надісланим на адресу ОСОБА_1 , з моменту переїзду до Реттіггайму її донька ОСОБА_3 належить до підвідомчого Початковій школі Реттіггайм шкільного району, з 11 вересня 2019 року у 2019/2020 навчальному році Марія має проходити обов`язкове шкільне навчання у даній школі (а.с.19-20).

03 червня 2019 року Народний вищий навчальний заклад зареєстроване об`єднання «Зюдліхе Бергштрассе» повідомило ОСОБА_1 про підтвердження її зарахування до даного навчального закладу, з початком роботу з 31 січня 2020 року, 13 березня 2020 року та 04 травня 2020 року, з терміном кожного курсу 20 навчальних одиниць на тиждень (а.с.21-26).

24 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 , який перебуває у ДУ «Одеський слідчий ізолятор», із письмовим проханням про надання їй дозволу на виїзд їх дитини за кордон, але за її твердженням, отримала усну відмову (а.с.27).

На підставі зібраних доказів апеляційний суд установив, що дитина постійно проживає разом з матір`ю, і саме мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. Відповідач проживає окремо, участі у вихованні дочки не приймає, станом на 01 травня 2019 року має заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 31 597 грн. Відповідач не заперечує проти проживання дочки з матір`ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон не надав, указуючи при цьому, що позивачка порушує його права на участь у вихованні дитини та спілкування з нею.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що: дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; Народний вищий навчальний заклад зареєстроване об`єднання «Зюдліхе Бергштрассе» повідомило ОСОБА_1 про підтвердження її зарахування до даного навчального закладу, з початком роботу з 31 січня 2020 року, 13 березня 2020 року та 04 трравня 2020 року, з терміном кожного курсу 20 навчальних одиниць на тиждень; згідно листа ректора Початкової школи Реттіггайм від 28 травня 2019 року вбачається, що з моменту переїзду до Реттіггайму дитина ОСОБА_3 належить до підвідомчого Початковій школі Реттіггайм шкільного району, з 11 вересня 2019 року у 2019/2020 навчальному році Марія має проходити обов`язкове шкільне навчання у даній школі, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, колегія суддів доходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Німеччини із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує наявні у матеріалах справи пояснення Служби у справах дітей Одеської міської ради від 14 серпня 2019 року, згідно яких третя особа вважає, що, оскільки дитина буде проходити навчання у Початковій школі Реттіггайм шкільного району у 2019/2020 навчальних роках, вказане свідчить про реалізацію закріпленого Конституцією України права на освіту, у зв`язку із чим, керуючись найвищими інтересами дитини, Служба у справах дітей Одеської міської ради позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 63-64).

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про відсутність відомостей щодо можливості позивача належним чином матеріально забезпечити себе та доньку під час перебування за кордоном, оскільки вказане спростовується тим, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, та згідно податкової декларації, дохід останньої за 2018 рік склав 989 936, 10 грн. (а.с.120-121). Крім того, довгострокова віза (понад 90 днів) на перебування у Німеччині вимагає підтвердження фінансової платоспроможності особи шляхом депонування певної суми на блокованому рахунку у Німеччині, а тому, у разі відсутності факту належного матеріального забезпечення, позивач буде позбавлена можливості отримати довгострокову візу та виїхати за кордон.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

У даному випадку, позивачем при порушенні питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька дотримано вищевказані вимоги законодавства, а саме: зазначено державу прямування - Німеччина, Реттіггайм (район муніципалітета Мюльхаузен в Баден-Вюртемберге); зазначено відповідний часовий проміжок перебування у іноземній державі - період з 01.10.2019 року по 30.09.2020 року; зазначено мету поїздки - розширення світогляду дитини та реалізацію закріпленого Конституцією України права на її освіту.

З урахуванням встановлених обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме її всебічному розвитку, колегія суддів вважає, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на певний період, із визначенням його початку та закінчення.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 жовтня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Одеської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька - задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, за межі території України малолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, що народилась у м. Одеса, місце реєстрації: АДРЕСА_1 , актовий запис про народження № 11255 від 15.12.2012 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, паспорт громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_2 , запис № 20121118- 00369, дата видачі 19.04.2018 року, орган, що видав 5101, у супроводі матері - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , (що народилась у м. Одеса, громадянки України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон номер НОМЕР_3 , запис № 19821009 - 01368, дата видачі 05.04.2016 року, орган, що видав 5101, паспорт громадянина України серія НОМЕР_4 , виданий 07 липня 2012 року Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, що народився в м. Білгород-Дністровський Одеської області, в період з 01.10.2019 року по 31.09.2020 року до Німеччини.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 16 грудня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судці А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе