П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„10" грудня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 265/2803/19

Номер провадження 22-ц/804/3306/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Гаврилової Г.Л., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Єфремової О.В.

учасники справи :

заявник - ОСОБА_1

заінтересована особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2019 року про відмову розстрочення виконання рішення суду головуючого судді Копилової Л.В. із складанням повного тексту судового рішення 08 листопада 2019 року по цивільній справі про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину автомобіля та виплату грошової компенсації вартості частки автомобіля,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину автомобіля та виплату грошової компенсації вартості частки автомобіля - задоволено частково. Визнано автомобіль Volkswagen TRANSPORTER Т 4, державний номер НОМЕР_1 , 1997 року випуску, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Volkswagen TRANSPORTER Т 4, державний номер НОМЕР_1 , 1997 року випуску, в розмірі 48 305 грн., судовий збір в сумі 768,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн. та витрати по оплаті звіту оцінки транспортного засобу в сумі 250 грн. В іншій частині позову відмовлено.

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою,в якій просив розстрочити виконання рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2019 року , рівними частинами, щомісячно по 500 грн. до повної сплати боргу . Заявник вказував, що одноразово сплатити стягнуту загальну суму у розмірі 51 823 грн. на користь ОСОБА_2 він не має можливості, так як отримує дохід лише у вигляді заробітної плати, щомісячний розмір якої становить 4 500 грн. Також зазначав, що сплачує на користь ОСОБА_2 аліменти в сумі 1059 грн. Інших доходів не має.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину автомобіля та виплату грошової компенсації вартості частки автомобіля - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити судове рішення про задоволення заяви в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неповне дослідження наданих доказів. Зокрема зазначає, що разом із заявою про розстрочення виконання рішення суду ним була надана довідка з місця роботи, в який зазначено, що його місячний дохід становить 4 500 грн., податок складає 877,50 грн., аліменти, які він сплачує на користь заінтересованої особи у сумі 1059 грн. Таким чином, його щомісячний дохід становить 2 563,50 грн. Інших доходів він не має, на теперішній час мешкає з матір`ю, дохід якої складає 2000 грн., тому погасити суму, яка визначена судом у розмірі 51 823 грн. не має можливості.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник заявника ОСОБА_1 адвокат Гайтан К.О. підтримала доводи апеляційної скарги.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм №3.10-12 за №№ 1168,1214; шляхом отримання судової повістки,про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с 137,139,140-141,142 ).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника , дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину автомобіля та виплату грошової компенсації вартості частки автомобіля - задоволено частково. Визнано автомобіль Volkswagen TRANSPORTER Т 4, державний номер НОМЕР_1 , 1997 року випуску, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Volkswagen TRANSPORTER Т 4, державний номер НОМЕР_1 , 1997 року випуску, в розмірі 48 305 грн., судовий збір в сумі 768,40 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн. та витрати по оплаті звіту оцінки транспортного засобу в сумі 250 гр. В іншій частині позову відмовлено.

10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою,в якій просив розстрочити виконання рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2019 року , рівними частинами, щомісячно по 500 грн. до повної сплати боргу .

До заяви заявником додано довідку про доходи від 07 жовтня 2019 року, відповідно до якої його заробітна плата складає 4500 грн., податок з доходів фізичних осіб, військовий збір 877,50 грн., сплачені аліменти 1059 грн. Загальна сума доходу за період з квітня 2019 року по вересень 2019 року становить 27 000 грн.( а.с.89).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення суду - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про розстрочення рішення суду, суд першої інстанції, виходив з того, що розмір боргу 51 823 грн., з урахуванням запропонованого заявником варіанту розстрочення виконання рішення, а саме: сплата боргу по 500 грн. щомісяця, неможливо погасити протягом року, до того ж заявником не надано суду доказів на підтвердження обставин, які підлягають врахуванню судом відповідно до ч. 4 ст. 435 ЦПК України.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1 ) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2 ) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо). Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Підставою для застосування статей 435 ЦПК України і 33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

З аналізу наведених норм слідує, що розстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

В заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як підставу для розстрочення виконання рішення суду першої інстанції, зазначає свій щомісячний дохід, відсутність інших доходів, тому і неможливість погашення суми, що визначена судом.Однак, наведене заявником , в силу ст.435 ЦПК України ,не може бути підставою для розстрочення виконання рішення.

Запропонований заявником варіант розстрочення виконання рішення, а саме : рівними частками сплата боргу по 500 грн. щомісяця до повної сплати боргу , передбачає виконання судового рішення майже 8 років та 6 місяців,що суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Крім того ,апеляційний суд звертає увагу заявника,що складне матеріальне становище не завжди має характер особливих або виняткових обставин,тому матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для невиконання судового рішення,та не є обставиною,що утруднює його виконання.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення, у спосіб запропонований заявником, тому ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права. Викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та наявним у ній доказам, підстав для скасування оскаржуваної ухвали апеляційний суд не вбачає.

Безпідставне та необґрунтоване розстрочення виконання рішення суду буде порушувати законні права та інтереси стягувача та нівелювати сутність рішення суду та мету його ухвалення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, постановлена з дотриманням вимог процесуального права, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 13 грудня 2019 року.

Судді: