Справа № 599/1474/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" серпня 2019 р.

Зборівський районний суд Тернопільської області в складі:

судді Іваницького О.Р.,

при секретарі Сеньківській З.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Зборові справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» (далі Товариство) про визнання недійсним індивідуальної частини договору та зменшення суми боргу за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позивач посилається на те, що 03 травня 2019 року між ним та Товариством через Інтернет укладено договір кредиту відповідно до якого він отримав кошти в сумі 9800 грн. Кошти перераховано на його картковий рахунок. Під час розмови з менеджером Товариства йому повідомили, що кредит потрібно сплатити протягом року, а також, що перших 30 днів відсотки по кредиту мінімальні. Проте через тиждень, телефоном повідомили, що повинен сплатити біля 30000 грн., ще через декілька днів - більше 40000 грн. 27 червня 2019 року на електронну пошту надійшла індивідуальна частина договору, згідно якої ставка по кредиту становить 693,5 відсотків річних. Враховуючи, що індивідуальної частини договору він не підписував, а отже не давав згоди на сплату зазначеного там розміру відсотків просить визнати її недійсною. Також просить зменшити суму заборгованості за кредитом, оскільки відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» розмір пені за споживчим кредитом не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період за який сплачується пеня, та не може бути більшою 15 відсотків суми простроченого платежу.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, згідно якої позов підтримує повністю, просить розглядати справу в його відсутності.

Відповідач, згідно поданого відзиву, вважає позовні вимоги безпідставними так як позивач повністю був ознайомлений з умовами кредитного договору і договір ним підписано.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено, що 03 травня 2019 року між ОСОБА_1 та Товариством через Інтернет укладено договір про надання фінансового кредиту №/298693 відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кошти в сумі 9800 грн. Перерахування та відповідно отримання коштів на банківську картку, що належить позивачу, сторонами не заперечується.

Згідно п.1.2 кредитного договору кредит надається строком 30 днів.

Пункт 1.3 передбачає, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 1,9 процентів на добу від суми кредиту, тобто 693,5 процентів річних.

Пунктом 1.6 договору визначено, що невід`ємною частиною цього договору є Публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомого електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства: http:// www. eurogroshi.com.ua.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 вищевказаного закону визначено, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Сторонами по справі не заперечується факт укладення спірного кредитного договору в електронному вигляді у формі електронного документу.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Факт отримання коштів у визначений умовами договору спосіб позивачем не заперечувався.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановила, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, а саме: зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, відображені умови кредитування.

Позичальник ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме в такій редакції, про що свідчить його заявка до фінансової установи та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В даному випадку позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів з приводу обмеження можливості мати та користуватись не забороненими законом цивільними правами внаслідок укладання кредитного договору з Товариством.

Крім того, згідно ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, які-б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, з огляду на швидкоплинність самого строку користування кредитними коштами (30 днів).

Крім того, у відкритому доступі, на сайті відповідача розміщена інформація у вигляді Правил надання грошових коштів у кредит Товариством, які є невід`ємною частиною кредитного договору і згідно п. 1.6 договору є публічною пропозицією (офертою), яку прийняв позивач та погодився з її умовами.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними і в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст 12, 81, 259, 263-265 ЦПК України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», ст.ст. 3, 11, 15, 16, 509, 510, 526, 527, 611, 625, 1046-1049 ЦК України

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» про визнання недійсним індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/298693 та зменшення суми боргу за кредитним договором відмовити

Рішення може бути оскаржено до Тернопільської апеляційного суду протягом 30 днів через Зборівський районний суд.

Суддя підпис Копія вірно

Суддя Зборівського

районного суду О.Р.Іваницький