Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" липня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Гончарука В.П.,

за участю секретарів: Краснової І.В., Гриценко О.І.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення без надання іншого приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення без надання іншого приміщення. Просить суд виселити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 травня 2016 року ОСОБА_1 , за договором дарування квартири, укладеного з ОСОБА_5 , зареєстрованому у реєстрі під номером 931, прийняв у власність квартиру (частка 1/1) №139, загальною АДРЕСА_2 . Зазначені обставини підтверджуються нотаріально посвідченим договором дарування від 23.05.2016р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2016 р.

Надані позивачем до суду правовстановлюючі та реєстраційні документи, засвідчать набуття права власності на трикімнатну ізольовану квартиру номер АДРЕСА_1 та підтверджують той юридичний факт, що він є єдиним законним власником даного об`єкту нерухомості, оскільки мав на час укладення і виконання договору дарування квартири від 23.05.2018 року повний обсяг цивільної дієздатності та повноважень в реалізації свого права володіння, розпорядження і користування квартирою.

Крім того, необхідно зазначає, що згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. До цього часу нотаріально посвідчений та зареєстрований 23.05.2016 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності договір дарування квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 39,9 кв.м., загальною площею 57,5 кв.м. є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним. Не зважаючи на данні обставини, станом на сьогоднішній день у вказаній квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані та мешкають відповідачі, в наслідок чого він позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, у зв`язку з перешкодами, які створені у результаті протиправних дій відповідачів, тобто відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_3 без правових підстав, користуються квартирою та добровільно звільняти її не збираються.

21 листопада 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення без надання іншого приміщення.

22 січня 2019 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення без надання іншого приміщення та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у змісті позовної заяви та просили прийняти рішення, яким їх задовольнити. Додатково пояснили, що відповідачі порушують право власності позивача на спірну квартиру у зв`язку з чим він позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, так як без правових підстав відповідачі користуються квартирою та добровільно звільняти її не збираються.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просили відмовити в їх задоволенні. Додатково пояснили, що відповідачі у спірній квартирі зареєстровані та проживають на законних підставах, ніяких перешкод позивачу у користуванні своїм майном не чинять.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що 23 травня 2016 року ОСОБА_1 , за договором дарування квартири, укладеного з ОСОБА_5 , зареєстрованому у реєстрі під номером 931, прийняв у власність квартиру (частка 1/1) №139, загальною АДРЕСА_2 , даний договір посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченком О.В.

Згілно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2016 р. позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 .

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (ЖК УРСР) закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За приписами ч.ч. 3,4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених статтею 116 цього Кодексу.

Так, статтею 116 ЖК України передбачено, що, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

За змістом положень ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Судом встановлено, що відповідачі постійно проживаю у квартирі АДРЕСА_4 , яка належить на праві власнсті позивачу, у встановленому законом порядку вселився туди як член сім`ї, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання у ній. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Так, відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою, які б могли бути підставою для виселення відповідачів зі спірної квартири, оскільки виселення колишніх членів сім`ї у зв`язку з припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

При цьому, посилання позивача на неодноразові звернення до правоохоронних органів з приводу конфліктних ситуацій, які виникають між відповідачами, не є підставою для виселення останніх з квартири.

Разом з тим, посилання позивача на несплату відповідачами витрат по утриманню квартири не можуть бути підставою для його виселення. В даному випадку позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом про їх відшкодування.

Крім того, суд зазначає, що відповідачів, може бути визнано такими, що втратили право користування квартирою, лише у випадках передбачених законом, зокрема, статтею 405 ЖК України, однак відповідні обставини позивачем не доводились, до того ж позивач підтверджує факт постійного проживання відповідачів у спірній квартирі.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення без надання іншого приміщення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 386, 391, ст. ст. 9, 109, 116, 150, 156-157, 162 ЖК України, ст.ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 89, 141, 177,209, 210, 223, 247, 265, 354 ЦПК Укрїни, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення без надання іншого приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 19 липня 2019 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_1 адреса проживання: АДРЕСА_5 ;

Відповідачі - ОСОБА_3 ІПН НОМЕР_2 , ОСОБА_4 ІПН НОМЕР_3 , місце проживання : АДРЕСА_3 .

Суддя: