П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 202/480/16-ц

провадження № 61-20456 св 18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року в складі судді Марченко Н.Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2017 року вскладі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь проценти за користування кредитом, нараховані на прострочену заборгованість, за період з 22 січня 2013 року до 22 січня 2016 року в розмірі 4835,26 грн.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що 19 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого ліміту в сумі 2500 грн. на платіжну картку строком дії на два роки. Відповідач особистим підписом у заяві позичальника підтвердила свою згоду на те, що ознайомлена та погодилася з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, отримала повну інформацію про умови кредитування та підписана нею заява про отримання кредиту разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між нею і банком кредитний договір. Відповідно до умов укладеного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. Відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконала, внаслідок чого станом на 22 січня 2016 року розмір простроченої заборгованості за кредитом складає 2478,06 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що банк звернувся з позовом поза межами строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу №202/480/16-ц з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судами не взято до уваги факт переривання строку позовної давності, а саме здійснення позивачем останнього платежу 26 листопада 2013 року в рахунок погашення заборгованості, що свідчить про визнання з боку відповідача свого боргу.

Доводи інших учасників справи

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити оскаржувані судові рішення без змін, та зазначає, що нею не вчинювались дії з погашення заборгованості, що вже було предметом дослідження та оцінки судами попередніх інстанцій.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди встановили, що 19 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банком було відкрито відповідачу картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальну» строком дії 2 роки, тобто до 19 вересня 2008 року.

Відповідно до умов договору був встановлений кредитний ліміт в розмірі 2500 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

У порушення умов спірного договору відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, останній платіж за кредитним договором здійснила 4 вересня 2007 року, у зв`язку із чим утворилась заборгованість в розмірі 3368,62 грн., з яких: 2478,07 грн. - заборгованість за кредитом та 890,55 грн. - заборгованість за процентами.

Судовим наказом, виданим 19 вересня 2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість вищевказану суму заборгованості.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (термінів) виконання зобов`язань , зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду, змінивши раніше викладену правову позицію Верховного Суду України щодо можливості нарахування відсотків за користування кредитними коштами після спливу строку дії договору, зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги про дострокове повернення кредитних коштів згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому умови договору після спливу строку договору та у випадку дострокового стягнення усіх сум за договором застосуванню не підлягають.

З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що у позивача відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та, задовольнивши заяву про застосування позовної давності, погодились з правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором після закінчення строку кредитування.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише стосовно прав або інтересів позивача у випадку, якщо суд при розгляді справи встановить таке порушення. У випадку відсутності порушеного права у позові слід відмовити з цих підстав. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких нарахувань є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до таких позовних вимог.

Верховний Суд дійшов переконання, що відмовляючи у позові, у зв`язку із застосуванням позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій насамперед повинні були встановити наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв`язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Суди встановили, що кредит був наданий відповідачу 19 вересня 2006 року, останній платіж за кредитним договором відповідач здійснив 4 вересня 2007 року, судовий наказ про стягнення з відповідача заборгованості за заявою позивача був виданий судом 19 вересня 2008 року. При цьому позов про стягнення нарахованих після видачі судового наказу процентів позивачем пред`явлено у січні 2016 року.

Із системного аналізу наведених норм права та встановлених судами фактичних обставин, слід дійти до висновку, що банк не мав права на нарахування процентів та пені за кредитом, які стали предметом позову, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність порушеного суб`єктивного цивільного права, тобто суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували позовну давність до спірних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки суди, з урахуванням існуючої на той час правової позиції Верховного Суду України, ухвалив правильне по суті судові рішенні про відмову у позові (що відповідає за результатами правової позиції Верховного Суду у справі № 444/9519/12), а скасування правильного по суті судового рішення, у зв`язку зі зміною правової позиції, є, у даному випадку, занадто формальним підходом до оцінки такого рішення, колегія суддів Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення апеляційної інстанції без змін з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

З огляду на вищенаведене, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін з підстав, наведених у мотивувальній частині постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров