У Х В А Л А

12 липня 2019 року

м. Київ

Справа № 646/6644/17

Провадження № 14-352цс19

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів: Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі - банк) в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі - уповноважена особа Фонду) про визнання права та про включення до переліку вкладників

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 7 травня 2018 року та

в с т а н о в и л а:

у вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати його право на отримання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування за вкладами за рахунок Фонду на суми 13 000 і 30 000 грн;

- зобов`язати уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію про включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду на суми 13 000 і 30 000 грн.

Мотивував позов такими обставинами:

- 11 та 26 квітня 2016 року позивач уклав із Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі - ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр») договори, згідно з умовами яких останнє прийняло від позивача кошти у сумі 30 000 грн на строк не більше 182 днів і 13 000 грн на строк не більше 365 днів відповідно зі щомісячною виплатою процентів (далі - договори);

- на виконання умов договорів банк відкрив позивачеві поточні рахунки, які використовувалися для поповнення та зняття готівкових коштів через касу банку, для безготівкових зарахувань і для повернення коштів;

- 19 травня 2016 року ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» переказало на ці поточні рахунки кошти у сумі 30 000 і 13 000 грн;

- листом від 24 січня 2017 року № 301/10367 уповноважена особа Фонду повідомила позивача про те, що ці перекази ТзОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» є нікчемними;

- надалі позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду з вимогами про включення його до переліку вкладників і про відшкодування коштів у сумах 13 000 і 30 000 грн, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

- листом від 4 липня 2017 року № 3Г/21321 уповноважена особа Фонду повідомила позивача про відсутність підстав для задоволення його вимог.

21 листопада 2017 року Червонозаводський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким позов задовольнив.

Рішення суд першої інстанції мотивував так:

- переказ коштів за своєю суттю не є правочином у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), отже, не може бути визнаний недійсним або нікчемним відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки уповноважена особа Фонду не є стороною правочину, на виконання якого було здійснено переказ коштів;

- відмова уповноваженої особи Фонду у включенні позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, є протиправною.

7 травня 2018 року Апеляційний суд Харківської області прийняв постанову, якою рішення суду першої інстанції скасував, а провадження у справі закрив.

Постанову апеляційний суд мотивував так:

- позовні вимоги стосуються неправомірних, на думку позивача, дій уповноваженої особи Фонду;

- до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій;

- нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень;

- правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку-боржника і не породжують прав та обов`язків для банку;

- немає підстав вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом щодо формування переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду, складаються за участю банку. Тому ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг відшкодування вкладникам;

- спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, а тому цю справу слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

18 червня 2018 року позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Скаржиться на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивує так :

- позов подав до банку в особі уповноваженої особи Фонду про визнання права на отримання відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування за вкладами за рахунок Фонду, що відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2309цс16, щодо розгляду таких справ за правилами цивільного судочинства;

- згідно з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України у справах № 3-45гс14, № 3-47гс14, № 3-48гс14, № 3-49гс14, № 3-80гс14, № 3-81гс14, № 3-147гс14, кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок останнього переходять у власність отримувача, який має виключне право розпоряджатися ними, а банк виконує лише функції з обслуговування банківського рахунку клієнта та не є набувачем цих коштів;

- транзакція з переказу коштів не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, а отже, не може бути визнана недійсною або нікчемною відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

23 липня 2018 року Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження.

27 вересня 2018 року банк в особі уповноваженої особи Фонду подав відзив на касаційну скаргу. Просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін.

Банк вказує на правильність висновків апеляційного суду щодо адміністративної юрисдикції з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в її постановах від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 і від 6 червня 2018 року у справі № 804/15159/15.

20 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

12 червня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частини шостої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.

З огляду на те, що позивач оскаржує постанову Апеляційного суду Харківської області від 7 травня 2018 року, зокрема, з підстав порушення правил суб`єктної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду приймає справу до розгляду.

У касаційній скарзі також є клопотання про розгляд справи на судовому засіданні. Позивач мотивує це клопотання необхідністю надання пояснень у справі.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Таким чином, розгляд цивільної справи у суді касаційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України. І лише за необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Велика Палата Верховного Суду перевіряє в межах касаційної скарги у цій справі аргументи про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не може встановлювати обставини справи, збирати та перевіряти докази і надавати їм оцінку.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Зазначав, що «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 [Конвенції] (статті 6-1), захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» (Axen v. Germany, заява № 8273/78, § 25).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку, зокрема і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема, тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Аксен проти Німеччини», § 28).

Крім того, ЄСПЛ визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino» проти Португалії» (Varela Assalino contre le Portugal, заява № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду (рішення від 25 квітня 2002 року). У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права - тлумачення норм Цивільного кодексу.

ЄСПЛ вказав на те, що відмову в проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Велика Палата Верховного Суду створила учасникам процесу у справі № 646/6644/17 належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо ознайомлюватися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане, а також беручи до уваги те, що касаційна скарга розглядатиметься без повідомлення та виклику учасників справи, Велика Палата Верховного Суду відмовляє в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, частиною шостою статті 403 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» про визнання права та про включення до переліку вкладників за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Харківської області від 7 травня 2018 року.

2. Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні.

3. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 7 серпня 2019 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

4. Надіслати учасникам справи копії цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Н. О. АнтонюкВ. С. Князєв
Т. О. АнцуповаЛ. М. Лобойко
С. В. БакулінаН. П. Лященко
В. В. БританчукО. Б. Прокопенко
Ю. Л. ВласовВ. В. Пророк
М. І. ГрицівЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаО. М. Ситнік
Ж. М. ЄленінаВ. Ю. Уркевич
О. С. ЗолотніковО. Г. Яновська
О. Р. Кібенко