Справа № 456/3620/19
Провадження № 2/456/1387/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Гули Л. В. ,

з участю секретаря Петренко Н.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Стрию справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом та просять визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивачі покликалися на те, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, який розташований по АДРЕСА_1 , в якому постійно проживає та зареєстрована позивачка ОСОБА_1 та двоє її внуків: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак відповідачі не проживають за адресою реєстрації понад шість років, у будинку відсутні також їх особисті речі. Реєстрація відповідачів у вказаному житловому будинку перешкоджає вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, зокрема, позивачка ОСОБА_1 несе додаткові витрати з оплати комунальних послуг та не може оформити житлової субсидії.

Оскільки відповідачі без поважних причин понад шість років не проживають у спірному житловому будинку, де не залишилося їх особистих речей, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, у зв`язку з чим вони змушені звернутися з даним позовом до суду.

Представник позивачів адвокат Олексишин І.Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та просив суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду шляхом поміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно на виклик суду не з`явилась, однак подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду шляхом поміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, повторно на виклик суду не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та просить позов задовольнити.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, взявши до уваги заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , відповідно до яких вони позовні вимоги визнають, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачами слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав.

За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 319, ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частини позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією договору дарування половини житлового будинку від 06.04.2001, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Чернилевською М.М., зареєстрованого у реєстрі за № 891, копією договору дарування частини житлового будинку від 09.12.2003, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., зареєстрованого у реєстрі за № 1-5528, а також копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2795931 від 10.02.2004 /а.с. 7-9/.

Згідно з довідкою № 919 від 09.09.2019, виданою комунальним підприємством «Управляюча компанія «Мрія», в будинку по АДРЕСА_1 проживає та постійно зареєстрована ОСОБА_1 - власник будинку, а також зареєстровані внучка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внук ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с. 10/.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 як батько неповнолітнього ОСОБА_5 надав свою згоду на зняття його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на його проживання разом з ним та матір`ю ОСОБА_2 у Канаді, що підтверджується його заявами, засвідченими консулом Генерального консульства України у Торонто від 11.07.2019 та 12.09.2018.

Окрім цього, ОСОБА_5 у своїй заяві від 16.07.2019 надав свою згоду на зняття його з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 з огляду на його постійне місце проживання в Канаді разом з батьком ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , інтереси якого представляє ОСОБА_4 , не проживають у будинку по АДРЕСА_1 понад шість років без поважних причин, що перевищує річний строк, який визначений у ч. 2 ст.405 ЦК України, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснюють, зв`язку з будинком не підтримують, в будинку немає їх майна, жодних особистих речей, чого вони самі не заперечили, подавши письмові заяви про визнання ними позову.

Будь-яких даних про те, що відповідачі не проживають у житловому будинку по АДРЕСА_1 з поважних причин судом не встановлено.

На підставі вищенаведеного, врахувавши відсутність домовленості між сторонами про збереження права користування житлом у разі довготривалої їх відсутності, підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми відповідачами судом не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , інтереси якого представляє ОСОБА_4 , втратили право на житло в будинку по АДРЕСА_1 , який на праві власності належить позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16.12.2019.

Суддя Л.В.Гула