Справа №718/3205/19
Провадження №2/718/887/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18.12.2019 року Кіцманський районний суд Чернівецької області
у складі: головуючого - судді Олексюк Т.І.
секретаря - Пентелюк І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка також є законним представником неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третіх осіб: Органу опіки та піклування Кіцманської районної державної адміністрації, Мамаївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , яка також є законним представником неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування належним їй згідно свідоцтва про право власності від 03.11.2010 року житловим будинком, розташованим в АДРЕСА_1 , з підстав, передбачених ст.ст.71, 72, 150, 156 ЖК України, ст.ст.319, 321, 383, 391, 405 ЦК України.
Позивач ОСОБА_1 подала письмову заяви про підтримання позову та розгляд справи у її відсутності, погодилась на заочний розгляд справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився.
Представники третіх осіб подали письмові заяви про непогодження із заявленими вимогами.
Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Як передбачено ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 03.11.2010 року являється власником житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , і право власності зареєстровано за нею у встановленому законодавством порядку 03.11.2010 року.
Згідно Акту обстеження будинковолодіння від 12.11.2019 року, відповідач ОСОБА_2 та її неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані, але з жовтня 2018 року не проживають у належному позивачу будинковолодінні, що перешкоджає останній користуватися та розпоряджатися власністю.
Як передбачено статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Положення ст.ст.71, 72 ЖК України, на які посилається позивач, застосовуються при вирішенні питання про право користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї в будинках державного і громадського житлового фонду.
Верховний Суд України у постанові від 16.11.2016 року при розгляді справи № 6-709цс16 висловив наступну правову позицію.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб , які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Суд також враховує наступне.
Верховний суд висловився щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, зокрема про те, що місце проживання малолітньої дитини може бути визначено лише за місцем проживання виключного переліку осіб і розширеному тлумаченню не підлягає (ВС/ККС № 299/941/17 від 14.11.2018р.).
Відповідно до ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх дітей. Це означає, що батьки вчиняють правочини, здійснюють усі юридичні дії від імені своїх дітей на підставі факту свого споріднення.
Стаття 160 Сімейного кодексу України закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини: «Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків». Та вказана норма містить лише загальне положення щодо права батьків.
Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Отже, батьки реалізують своє право на визначення місця проживання дитини в рамках вказаних норм законодавства.
Верховний Суд 27.12.2018 року сформував правовий висновок, що визначення місця проживання дитини з одним з батьків при втраті права на користування житлом, належним іншому з батьків.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).
Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Судом не встановлено, що місцем проживання батько дітей є належний позивачу житловий будинок.
За вказаних обставин суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову.
Враховуючи викладене, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 16, 29, 242, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 6, 7, 10, 11, 12, 13, 17, 18, 76-81, 223, 259, 263, 264, 265 268, 280-284, 288, 289, 352, 354 ЦПК України, -
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування належним ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житловим будинком розташованим в АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не будуть подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Т.І. Олексюк