Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 686/13942/15-ц

провадження № 61-26303св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2016 року у складі судді Салоїд Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Спірідонової Т. В.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 02 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 25 000,00 доларів США під 13,90 % річних з кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 02 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 (кожним окремо) були укладені договори поруки № 154939, № 154931, № 154936, за умовами яких поручителі (кожен окремо) зобов`язалися відповідати солідарно з позичальником перед банком за виконання у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором станом на 01 липня 2015 року в нього утворилася заборгованість перед банком у розмірі 9 481,13 доларів США та 11 716,30 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 8 333,60 доларів США, заборгованість за процентами - 1 147,53 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 8 552,70 грн, пеня за прострочення сплати процентів - 3 163,60 грн. Враховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_1 та поручителів (кожного окремо) вказану заборгованість та в рівних частинах з кожного відповідача - понесені судові витрати.

В запереченнях на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 просили позов задовольнити частково та відмовити в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів, посилаючись на те, що вони поручилася перед банком відповідати за виконання зобов`язання в сумі 25 000 доларів США, що еквівалентно 101 000 грн, однак, без їх згоди між позичальником та банком було укладено договір про збільшення суми кредиту у гривневому еквіваленті до 126 250 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом в розмірі 9 481,13 доларів США, пеню - 11 716,30 грн та судовий збір - 2 108,70 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_1 неналежним чином виконував умови кредитного договору, тому з нього на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом, пеня та судові витрати. Умовами укладеної 02 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 додаткової угоди № 1 передбачено у випадку настання певних обставин збільшення відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не надавали згоди на збільшення обсягу відповідальності, додаткових договорів з ними не укладено, то порука припинилася згідно з частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішення суду першої інстанції оскаржувалося в апеляційному порядку ПАТ «УкрСиббанк» лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог до поручителів, тому переглядалося апеляційним судом тільки в цій частині.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У липні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягненя заборгованості за кредитним договором, скасувати ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що кредитний договір, додаткова угода до нього та договори поруки були укладені в один день - 02 листопада 2007 року і додаткова угода не містить змін до основного зобов`язання, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителів. За умовами договорів поруки поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх його існуючих зобов`язань за кредитним договором, а також тих, що можуть виникнути в майбутньому, тому при вирішенні справи суди помилково послалися на пункт 2.1 договорів поруки та вважали, що зміна відсоткової ставки має бути узгоджена з поручителями. Крім цього, умовами пункту 2.1 договорів поруки врегульовано відносини сторін у разі внесення змін до умов кредитного договору, однак такі зміни умов кредитного договору не вносилися, а змінювалися умови зобов`язання на підставах та в порядку, визначених кредитним договором.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу № 686/13942/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 02 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 25 000,00 доларів США під 13,90 % річних з кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

З метою належного виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань 02 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (кожним окремо) були укладені договори поруки № 154939, № 154931, №154936, за умовами яких поручителі (кожен окремо) зобов`язалися нести солідарну з позичальником відповідальність перед банком за виконання у повному обсязі зобов`язань що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 02 листопада 2007 року № 0.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладенепоручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов`язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.

Висновок про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.

Такі правові висновки щодо застосування статті 559 ЦК України наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 755/18438/16-ц (провадження № 14-275цс19).

02 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, відповідно до пункту 1.5 якої пункт 5.2 договору про надання споживчого кредиту №0 доповнено новим абзацом - у випадку настання обставин: передбачених підпунктами «а» і «б» пункту 5.2 договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно пункту 1.3.1 договору, тобто з 13,90 % до 27,80 %; передбачених підпунктом «в» пункту 5.2 договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5 % для кредитів у іноземній валюті, відповідно до розміру ставки, що діє згідно з пунктом 1.3.1.

З довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами, вбачається, що банком застосовувалася процентна ставка за користування кредитом 13,90 % та 27,80 %.

При цьому пунктами 2.1 укладених між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (кожним окремо) договорів поруки передбачено, що банк не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшився б обсяг відповідальності поручителя.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши дійсні обставини справи на підставі досліджених доказів, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що додатковою угодою, укладеною між кредитором і боржником, було внесено зміни до кредитного договору, зокрема змінено забезпечене порукою зобов`язання шляхом підвищення розміру процентів за кредитом з 13,90 % до 27,80 %, що збільшило обсяг відповідальності поручителів та потребувало їх згоди на таке збільшення. Оскільки поручителі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надавали згоди на збільшення обсягу відповідальності і відсутні докази укладення з ними додаткових договорів, то суди дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України і правильно відмовили в задоволенні позову до поручителів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що додаткова угода не містить змін до основного зобов`язання, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителів, є необґрунтованими, оскільки при розрахунку заборгованості за кредитним договором банком застосовувалася процентна ставка за користування кредитом як в розмірі 13,90 %, так і збільшена за умовами додаткової угоди № 1 в розмірі подвійної процентної ставки - 27,80 %.

Аргументи касаційної скарги про те, що поручителі були зобов`язані відповідати перед кредитором за невиконання позичальником усіх його існуючих зобов`язань за кредитним договором, а також тих, що можуть виникнути в майбутньому, не спростовують висновків судів попередніх інстанції, які обґрунтовано виходили з того, що порука є припиненою на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Посилання в касаційній скарзі на те, що кредитний договір, додаткова угода до нього та договори поруки були укладені в один день - 02 листопада 2007 року, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджують тих обставин, що укладення додаткової угоди № 1 передувало укладенню договорів поруки і поручителі надали свою згоду на підвищення розміру процентів за кредитом з 13,90 % до 27,80 %, що збільшило обсяг їх відповідальності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов