ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 серпня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5173/17

Головуючий у першій інстанції - Литвиненко І.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/14/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Лакізи Г.П.,

суддів: Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.,

секретар: Позняк О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційними скаргами фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Литвиненко І.В. від 03 травня 2018 року (повний текст рішення складений 11 травня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

У травні 2017 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила стягнути з відповідача: 496262,12 грн заборгованості за договором позики, 553392,34 грн процентів за період з 01.10.2013 по 31.01.2018 року, 396832,94 грн пені по несплаченій позиці за період з 30.09.2015 по 31.01.2018 року, 285438,48 грн пені по несплачених відсотках за період з 30.06.2015 по 31.01.2018 року, 224570,23 грн інфляційних по своєчасно несплаченим процентам за період з 01.01.2014 по 31.12.2017 року, 152848,73 грн інфляційних по своєчасно несплаченій позиці за період з 01.09.2015 по 31.12.2017 року, а всього 2 109 344, 64 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 серпня 2010 року між ОСОБА_3 , з якою в подальшому позивач уклала договір про відступлення права вимоги, та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір позики з наданням останньому коштів в сумі 510000 грн строком дії до 30.08.2015 року. 31 серпня 2012 року були внесені зміни до п. 4 договору позики, згідно з якими погашення позики здійснюється позичальником в кінці терміну цього договору - 30 серпня 2015 року. Оскільки відповідач коштів у належній сумі не повернув, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь 2 109 344, 64 грн заборгованості за договором позики.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 496 254, 46 грн заборгованості за тілом кредиту; 505 808, 03 грн заборгованості за відсотками; 187 056, 56 грн пені за прострочення сплати відсотків по кредиту; 232 878, 64 грн пені за прострочення сплати тіла кредиту; 152 846, 37 грн інфляційних втрат за прострочення сплати заборгованості за тілом кредиту та 181 095, 98 грн інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків по кредиту, а всього 1 756 140, 04 грн. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави 7 695, 54 грн судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить змінити рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року в частині стягнення з відповідача пені за прострочення оплати відсотків по кредиту з 187056,56 грн на 281017,98 грн, інфляційних втрат за прострочення сплати відсотків по позиці з 181095,98 грн на 184496,02 грн, а всього змінити з 1756140,04 грн на 2009187,24 грн, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема, ОСОБА_1 не погоджується з висновками суду в частині застосування строків позовної давності та вважає, що судом неправильно застосовано до наявних правовідносин ч.1 ст.264 ЦК України, оскільки боржник, отримавши 26.05.2017 року вимогу кредитора від 23.05.2017 року повністю погодився з сумою боргу і виразив намір розрахуватися з ним, внаслідок чого відбулося переривання перебігу позовної давності.

Крім того, зазначає, що судом були допущені помилки при проведенні розрахунків: розмір пені по відсотках за листопад 2014 року становить не 26000002,73 грн., як помилково вважав суд, а 2719,26 грн., як зазначено у розрахунку позивача від 18.04.2018 року.

В апеляційній скарзі відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 просить рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року змінити в частині розміру стягнутої заборгованості, та стягнути нього на користь ОСОБА_1 заборгованість за позикою в розмірі 306 000,00 грн, за нарахованими відсотками в розмірі 117 106,59 грн, за інфляційними втратами за відсотками в розмірі 82 164, 87 грн, за інфляційними втратами за тілом позики в розмірі 94 248 грн, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За доводами апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 , суд першої інстанції взяв за основу розрахунки заборгованості, надані позивачем, проте в порушення ст.263 ЦПК України не навів мотивів, за яких не взяв до уваги контррозрахунки, надані відповідачем.

Згідно з доводами апеляційної скарги, суд не врахував, що нарахування відсотків після закінчення строку дії договору позики не узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Крім того, обчислення розміру процентів за користування позикою після закінчення строку, на якій було укладено договір, не відповідає вимогам статей 536 та 1048 ЦК України, відповідно до яких розмір процентів визначений на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідач також вважає, що при визначенні розміру стягнутої з нього пені судом не враховано положення статті 551 ЦК України; розмір пені є невиправданим, суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, про що зазначено, зокрема, в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-100цс14 від 03.09.2014 року.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що його лист, на який посилається позивач. Визнання відповідачем грошових зобов`язань за договором позики від 12.08.2010 року не підтверджується, і цей лист не є підтвердженням переривання строків позовної давності. Крім того, в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують волевиявлення боржника та/або його вказівку/доручення про сплату будь-яких сум 22.09.2015 року в рахунок боргу за договором позики від 12.08.2010 року. За таких обставин зарахування грошових коштів в сумі 64828, 78 грн. в рахунок погашення боргу за договором позики від 12.08.2010 року також не є підтвердженням переривання перебігу строку позовної давності.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 просить вказану апеляційну скарги залишити без задоволення. Позивач вважає безпідставними наведені у ній доводи щодо невірного обчислення розміру процентів за користування позикою після закінчення строку, на якій було укладено договір, оскільки договором позики визначено розмір процентів за користування позикою - 24% річних. Також позивач вважає безпідставними доводи щодо зменшення розміру пені через відсутність підстав для цього, передбачених ст. 551 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 і представника відповідача адвоката Новика М.С., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга ФОП ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково; рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення розміру стягнутих з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 суми заборгованості за договором позики від 12.08.2010 року, зважаючи на таке.

По справі встановлено, що 12 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким позикодавець надає Позичальнику гроші в сумі 510 000 гривень, а Позичальник бере у борг у Позикодавця вищезазначену суму терміном повернення 30 серпня 2015 року. 247978 гривень надаються після оформлення договору іпотеки, а решта коштів в сумі 262022 гривень протягом трьох місяців з дня надання першого траншу (том 1 а.с. 3). Згідно з умовами договору, факт надання коштів за цим договором підтверджується особистими розписками Позичальника. За цим договором Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю вищезазначену суму боргу за адресою: АДРЕСА_5 , а також сплачувати відсотки щомісячно в розмірі 24 % річних не пізніше останнього числа кожного поточного місяця, які нараховуються на залишок бору. Пунктом 4 цього договору було передбачено, що Погашення позики здійснюється Позичальником шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів протягом всього строку дії цього Договору починаючи з вересня 2010 року. За рахунок кожного платежу здійснюється погашення щомісячних процентів за користування позикою та погашення частини позики.

Пунктом 7 Договору передбачено відповідальність за прострочення Позичальником зобов`язань з погашення позики та/або сплати процентів за її користування більше 10 (десяти) днів, у вигляді сплати пені за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобов`язань.

Розписками від 12 серпня 2010 року та від 08 вересня 2010 року підтверджується факт отримання відповідачем коштів за договором позики в розмірі 247978 грн та в розмірі 262022 грн відповідно (том 1 а.с. 84- 85).

31 серпня 2012 року сторонами були внесені зміни до договору позики, згідно із якими, пункт 4 договору позики викладений в такій редакції: «Погашення позики здійснюється Позичальником в кінці терміну цього договору - 30 серпня 2015 року" (том 1 а.с.4).

29 травня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали Договір відступлення права вимоги по зобов`язанням фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 перед первісним кредитором за договором позики від 12 серпня 2010 року на загальну суму 1620989, 23 грн (том 1 а.с. 5).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 07 грудня 2017 року (т. 1 а.с.48-51), відмовлено у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ТОВ «Торговий дім «Мстислав» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги за договором позики та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Вказаним рішенням встановлено, що 29 травня 2017 року ОСОБА_3 надіслала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Мстислав» повідомлення про відступлення права вимоги за договором позики від 12 серпня 2010 року та про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12 серпня 2010 року, які було отримано позивачами 30 травня 2017 року. Разом з повідомленнями про відступлення права вимоги фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та директору ТОВ «Торговий дім «Мстислав» ОСОБА_3 надіслала вимоги-повідомлення про усунення порушення зобов`язань за договором позики від 12 серпня 2010 року, в яких повідомлялося, що станом на 30 травня 2017 року загальна заборгованість становить 1 620 989, 23 грн. та вимагалося в 30 денний термін з дня отримання цієї вимоги погасити прострочену заборгованість.

Судами встановлено, що позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання за договором позики від 12 серпня 2010 року, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Суд першої інстанції встановив, що у розрахунках позивача на аркушах справи 28-34, 128-133,170-175, 197-202 (том 1) наявні математичні помилки при розрахунках; крім того, нараховувались відсотки, пеня та інфляційні на заборгованість, яка ще не виникла у поточному місяці, а тому названі розрахунки не можна брати до уваги.

Представник позивача надав суду першої інстанції розрахунок від 18.04.2018 року (том 1 а.с.211-216), який, за висновком суду першої інстанції, узгоджується із розписками про отримання коштів (том 1 а.с. 64-73, 103-109).

Згідно з цим розрахунком, станом на 31.01.2018 року заборгованість за тілом кредиту становить 496254,46 грн, відсотки за період з 01.10.2013 по 31.01.2018 року - 505808,03 грн, пені по несплаченій позиці за період з 30.09.2015 по 31.01.2018 року - 388764,38 грн, пені по несплачених відсотках за період з 30.06.2015 по 31.01.2018 року - 282173,93 грн, інфляційні по своєчасно несплаченим процентам за період з 01.01.2014 по 31.12.2017 року - 184496,02 грн, інфляційні по своєчасно несплаченій позиці за період з 01.09.2015 по 31.12.2017 року - 152846,37 грн., а всього - 2010343,19 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем допущено помилки при математичному підрахунку пені по відсоткам: за листопад 2014 року - пеня становить 2602,73 грн, за січень 2015 року -3283,25 грн, за лютий 2015 року - 4209, 90 грн, за березень 2015 року - 7745,07 грн та за серпень 2015 року - 10424,43 грн.

Тому суд першої інстанції частково погодився з вказаним розрахунком позивача від 18.04.2018 року (том 1 а.с.211-216), і дійшов висновку, що станом на 31.01.2018 року заборгованість за тілом кредиту становить 496254,46 грн, за відсотками за період з 01.10.2013 по 31.01.2018 року - 505808,03 грн, за пенею по несплаченій позиці за період з 30.09.2015 по 31.01.2018 року - 388764,38 грн, за пенею по несплачених відсотках за період з 30.06.2015 по 31.01.2018 року - 274257,76 грн (а не 282173,93 грн як у розрахунку позивача), за інфляційними по своєчасно несплаченим процентам за період з 01.01.2014 по 31.12.2017 року - 184496,02 грн, за інфляційними по своєчасно несплаченій позиці за період з 01.09.2015 по 31.12.2017 року - 152846,37 грн.

Також суд встановив, що 22 вересня 2015 року між ОСОБА_1 і ФОП ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 (позикодавець) передала ФОП ОСОБА_2 (позичальнику) грошові кошти в сумі 64828,78 грн. зі строком повернення 01 квітня 2016 року (том 1 а.с.102).

Судом встановлено, що в той же день - 22 вересня 2015 року грошові кошти в сумі 64828,78 грн ОСОБА_2 передав ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_3 , в рахунок погашення позики за договором від 12.08.2010 року, що підтверджується розпискою представника позивача (том 1 а.с. 102).

Грошові кошти в сумі 64828,78 грн були зараховані ОСОБА_5 в рахунок пені за договором позики від 12.08.2010 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що правомірність зарахування коштів на погашення пені узгоджується з приписами ст. 534 ЦК України, відповідно до якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 лютого 2018 року стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70883,79 грн. за договором позики від 22 вересня 2015 року (том 1 а.с.146-147).

Суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи відповідача про те, що несплата коштів відбувалася з вини кредитора, оскільки боржник сплачував в рахунок сплати боргу за договором позики представнику ОСОБА_3 - ОСОБА_5 з 01.10.2012 року по 30.06.2014 року грошові кошти на часткове погашення пені та відсотків, про що отримував розписки, та кошти зараховувались в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 12.08.2010 року, 22.09.2015 року було погашено 64828,78 грн за договором позики від 12.08.2010 року. З цього часу жодних письмових претензій на адресу позикодавця чи його представника відповідач не висловлював, за період з 01 жовтня 2012 року по 30 серпня 2018 року не зараховував на депозитний рахунок нотаріуса в порядку, передбаченому ст. 537 ЦК України, коштів, спрямованих на погашення позики, відсотків та пені. При цьому суд послався також на заяву відповідача, адресовану приватному нотаріусу Глоба Н. М., в якій він просить повідомити реквізити депозитного рахунку нотаріуса, однак жодним чином не зазначає, яку суму грошових коштів він має намір внести та коли саме, що перешкоджало йому звернутись особисто до нотаріуса та внести в день письмового звернення кошти. Суд також врахував, що таке звернення мало місце після прострочення виконання зобов`язання та мало на меті перешкодити звернення стягнення на майно відповідача.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач вчиняв дії, що свідчать про визнання всієї суми боргу, вчиняючи дії щодо часткового погашення відсотків та пені, які були нараховані на всю заборгованість. Оскільки останній платіж був вчинений відповідачем 22.09.2015 року, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення позики та відсотків заявлені позивачем в межах строків позовної давності. Однак. відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отож, позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені за період з 30.05.2016 по 31.01.2018 року, і, крім того, поза строками позовної давності нараховані позивачем інфляційні втрати за прострочення сплати заборгованості по відсоткам.

Колегія судді апеляційного суду вважає, що наведені вище висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є такою, що підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке.

По справі встановлено, що позика ФОП ОСОБА_2 надавалась не одним платежем, а двома частинами, що підтверджується наявними у матеріалах справи розписками на суму 247978,00 грн. від 12.08.2010 року та на суму 262022,00 грн. від 08.09.2010 року (том 1, а.с.84-85).

Проте розрахунок платежів, складений позивачем 18.04.2018 року і взятий за основу судом першої інстанції, здійснений як при видачі позики однією сумою, а не двома платежами.

Умовами договору не передбачений розмір щомісячного платежу, який включав би частину відсотків та частину основної суми боргу; підписаний сторонами договору позики графік, який мав би містити розмір щомісячних платежів - відсутній.

Умови договору позики (пункт 5) передбачають нарахування відсотків «за фактичне число календарних днів за користування позикою виходячи із фактичної кількості днів в місяці та році. При цьому проценти за користування позикою нараховуються на залишок заборгованості за позикою, починаючи з дня надання позики до дня повного погашення заборгованості за позикою включно». Із вищезазначеного слідує, що пункт 4 договору позики передбачає погашення позики щомісячними рівними платежами, а пункт 5 договору - нарахування відсотків на залишок заборгованості, як при диференційованій формі погашення.

Договір про зміну умов позики від 31.08.2012 року змінює форму погашення позики: «… погашення позики здійснюється Позичальником в кінці терміну цього Договору - 30 серпня 2015 року», проте у договорі про зміну умов позики від 31.08.2012 року не вказано, як змінився щомісячний розмір платежу і яким він був починаючи з моменту підписання договору позики від 12.08.2010 року.

Вищевказані обставини у їх сукупності унеможливлюють визначити розмір щомісячного платежу, тобто платежу, який би мав рівними частинами погашати грошову заборгованість за договором позики з 12.08.2010 року по 31.08.2012 року. Крім того, розмір щомісячного платежу не визначений самим Позикодавцем та не доведений до відома Позичальника.

Розрахунок позивача від 18.04.2018 року складений у формі диференційованого платежу, тобто містить постійну частину основного боргу (тіло позики - 8500,00 грн.) та відсотків, розрахованих на залишок суми позики, що не відповідає умовам договору позики від 12 серпня 2010 року.

Пункти 5, 6 і 7 договору позики від 12.08.2010 року тісно переплітаються з пунктами 1, 2 договору про зміну умов позики від 31.08.2012 року. Тобто, борг по основній сумі (тіла позики) виникає зі спливом терміну - 30 серпня 2015 року. В період погашення щомісячних платежів Позичальник вправі здійснити часткове чи повне дострокове погашення позики. Наявні у матеріалах справи розписки про погашення позики зумовлюють здійснення розрахунку заборгованості шляхом нарахування і погашення відсотків на залишок заборгованості, зменшеної на частину її сплати, що не суперечить умовам договору позики.

Крім того, при обчисленні процентів за користування позикою позивач виходив з того, що він мав право нараховувати передбачені пунктом 3 договору 24% річних за користування позикою до повного погашення заборгованості за позикою, проти чого заперечує відповідач у справі.

Пунктом 3 договору позики визначено розмір процентів за користування позикою - 24% річних; термін повернення позики - 30 серпня 2015 року - визначено у пункті 1 цього договору. Пунктом 7 договору позики визначена відповідальність за прострочення позичальником своїх зобов`язань у вигляді сплати пені.

Аналіз змісту договору позики в цілому, співставлення змісту окремих пунктів цього договору, зокрема, пунктів 1,3, 4, 5 та 7, з врахуванням приписів статей 599, 631, абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, статті 213 ЦК України щодо тлумачення змісту правочину, дає підстави для висновку про те, що до відома позичальника не було однозначно доведено, що умовами укладеного договору позики передбачено, що у разі неповернення позики у обумовлений договором строк 30 серпня 2015 року (прострочення виконання грошового зобов`язання) настають наслідки у вигляді сплати процентів на залишок заборгованості за позикою в розмірі 24 % річних.

Колегія суддів апеляційного суду також враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно з якою право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється після спливу визначеного договором строку повернення позики, а наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відповідно до приписів статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України, а також з врахуванням змісту укладеного між сторонами договору позики, позивач не мав права нараховувати проценти за користування позикою до повного погашення заборгованості за позикою.

Отже, розрахунок заборгованості, складений позивачем 18.04.2018 року, який взятий за основу судом першої інстанції, суперечить умовам договору позики від 12 серпня 2010 року та вимогам чинного законодавства, а тому не може бути підставою для визначення розміру заборгованості за вказаним договором позики.

Оскільки надані сторонами розрахунки заборгованості за договором позики визнані необґрунтованими, а для визначення розміру заборгованості за укладеним сторонами договором позики, який містить суперечливі та складні умови погашення позики, необхідні знання у іншій сфері, ніж право, і без наявності таких спеціальних знань встановити обґрунтований розмір заборгованості за цим договором позики неможливо, апеляційним судом за клопотанням відповідача на стадії апеляційного розгляду була призначена судово-економічна експертиза (том 2 а.с.56-58, 129-133).

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 05 березня 2019 року №5156/18-24, 905-909/19-24, виконаним експертом Чернігівського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Грищенко О.Г. (том 2, а.с.139-172) визначено І варіант А), Б), В) і ІІ варіант А), Б), В).

І варіант А) і ІІ варіант А) висновку експерта містять розрахунок заборгованості за умови, що нарахування відсотків за користування позикою за ставкою 24% відбувається до закінчення строку договору позики - 30.09.2015 року.

Оскільки колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що нарахування процентів за користування позикою у розмірі 24% річних належить здійснювати лише до дня повернення позики, варіанти І Б), І В), ІІ Б) і ІІ В) не можуть братись за основу розрахунку як такі, що містять інший порядок нарахування процентів за договором позики.

При цьому за 1 варіантом висновку враховується, що отримані 22.09.2015 року від ФОП ОСОБА_2 64828,78 грн., ОСОБА_1 правомірно спрямувала на погашення заборгованості за пенею по договору позики від 12.08.2010 року, а за ІІ варіантом враховується, що отримані ОСОБА_1 22.09.2015 року від ФОП ОСОБА_2 64828,78 грн. спрямовано на погашення заборгованості за позикою у спосіб, визначений статтею 534 ЦК України.

Відповідно до приписів статті 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Лскільки умовами договору позики від 12.08.2010 року не встановлено іншого, погашення заборгованості за позикою відбувається у спосіб, визначений статтею 534 ЦК України.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів згоди ФОП ОСОБА_2 на спрямування платежу у розмірі 64828,78 грн. на погашення заборгованості лише за пенею.

Тому при визначенні розміру заборгованості за договором позики належить виходити з того, що отримані ОСОБА_1 22.09.2015 року від ФОП ОСОБА_2 64828,78 грн. спрямовано на погашення заборгованості за позикою у спосіб, визначений статтею 534 ЦК України.

При визначенні розміру пені, що належить стягнути з відповідача, колегія суддів враховує положення статті 551 ЦК України, рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та правову позицію Верховного Суду України по справі № 6-100цс14 від 03.09.2014 року про те, що розмір пені не повинен суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а тому вважає визначений у експертному висновку розмір пені виваженим та виправданим, а також таким, що відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Отже, з врахуванням умов укладеного договору позики та наявних доказів здійснення боржником платежів у погашення заборгованості за договором позики, належить використовувати варіант ІІ А) висновку експерта, згідно з яким заборгованість за договором позики складає 1010618 грн. 20 коп., з яких: заборгованість за тілом позики - 475130 грн. 66 коп., заборгованість по несплаченим відсоткам - 146781 грн. 78 коп., інфляційні втрати за тілом позики - 163662 грн. 08 коп., інфляційні за відсотками - 81812 грн. 87 коп., пеня за тілом позики - 108199 грн. 60 коп., пеня по несплаченим відсоткам - 35031 грн. 21 коп.

Позивач не згодна з висновком судово-економічної експертизи та вважає, що він не може братися до уваги при вирішенні даної справи, про що зазначила у письмовому поясненні, адресованому Чернігівському апеляційному суду.

В засіданні апеляційного суду представнику позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 було роз`яснено право заявити клопотання про призначення повторної/додаткової експертизи за наявності для цього підстав, відповідно до приписів статті 113 ЦПК України. Проте, представник позивача висловив категоричне небажання позовної сторони проводити будь-яку експертизу.

Доводи позивача про те, що висновок експерта складений з грубим порушенням чинного законодавства, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки вони спростовуються змістом ухвали про призначення судово-економічної експертизи від 20.07.2018 року (том 2 а.с.56-58), змістом ухвали про призначення судово-економічної експертизи від 07.12.2018 року (том 2 а.с.129-133), висновками експерта, роз`ясненнями та відповідями головного судового експерта Чернігівського відділення КНДІСЕ Грищенко О.Г. на запитання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в засіданні апеляційного суду. Апеляційним судом не встановлено порушення вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 226.12.2012 № 1950/5) та приписів цивільного процесуального закону (зокрема, статей 102, 103, 104, 107, 108 ЦПК України) при призначенні експертизи апеляційним судом та проведенні експертизи у даній справі головним судовим експертом Чернігівського відділення КНДІСЕ Грищенко О.Г.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що необґрунтованими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправильне застосування до спірних правовідносин ч.1 ст.264 ЦК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відбулося переривання перебігу позовної давності внаслідок того, що боржник, отримавши 26.05.2017 року вимогу кредитора від 23.05.2017 року повністю погодився з сумою боргу і виразив намір розрахуватися з ним, не може бути взято до уваги, оскільки вимога кредитора від 23.05.2017 року та відповідь на неї стосуються зобов`язань за договором від 20.08.2010 року (том 1, а.с.120, 124), а у даній справі стягнення стосується договору позики, укладеного 12.08.2010 року. Крім того, змістом листа ОСОБА_2 від 26.05.2017 року не підтверджується визнання ним боргових зобов`язань, що виникли з договору позики від 12 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 і ФОП ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить відхилити, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити частково, змінивши рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року в частині розміру стягнутої заборгованості за договором позики від 12 серпня 2008 року з 1 756 140, 04 грн до 1 010 618, 20 грн, та, відповідно, в частині розміру стягнутого з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судового збору пропорційно до задоволених на 47,91% позовних вимог, тобто з 7 695, 54 грн до 3 832, 80 грн (належного розміру судового збору 8000 грн. х 47,91%). В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

З позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ФОП ОСОБА_2 належить також стягнути 8 849, 07 грн в рахунок часткового відшкодування витрат по оплаті судової експертизи, враховуючи, що витрати по оплаті останньої судово-економічної експертизи, взятої за основу апеляційним судом, складають 13728 грн, а апеляційна скарга відповідача задоволена на 64,46% (13728 грн. х 64,46%).

Враховуючи, що позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як особа, яка має інвалідність другої групи, відповідачу належить компенсувати з державного бюджету 7735,20 грн. в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (з розрахунку 12000 грн. належно сплаченого розміру судового збору за подачу апеляційної скарги х 64,46% - пропорційно до задоволення апеляційної скарги).

Керуючись статтями 141, 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року змінити, зменшивши:

- розмір стягнутої з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) заборгованості за договором позики від 12.08.2008 з 1756140 (один мільйон сімсот п`ятдесят шість тисяч сто сорок) грн. 04 коп. до 1010618 (один мільйон десять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 20 коп., з яких: заборгованість за тілом позики - 475130 грн. 66 коп., заборгованість по несплаченим відсоткам - 146781 грн. 78 коп., інфляційні втрати за тілом позики - 163662 грн. 08 коп., інфляційні за відсотками - 81812 грн. 87 коп., пеня за тілом позики - 108199 грн. 60 коп., пеня по несплаченим відсоткам - 35031 грн. 21 коп.;

- розмір стягнутого з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь держави судового збору з 7695 грн. 54 коп. до 3832 грн. 80 коп.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 травня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 8849 грн. 07 коп. в рахунок часткового відшкодування витрат по оплаті експертизи.

Компенсувати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 з державного бюджету 7735 грн. 20 коп. в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 06 серпня 2019 року.

Головуючий: Судді: