Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 566/185/19

провадження № 61-13786св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»на заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року в складі судді Лободзінського А. С. та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2019 року в складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Бондаренко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 29 червня 2013 року між сторонами у справі укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Однак узяті на себе зобов`язання за договором відповідач не виконав, що призвело до утворення простроченої заборгованості, яка станом на 30 листопада 2018 року становить 14 215,94 грн. Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену суму заборгованості.

Заочним рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 29 червня 2013 року № б/н в розмірі 3 472,23 грн, яка складається з наступного: 2 972,23 грн - тіло кредиту; 500 грн - штраф (фіксована частина). Вирішено питання про розподіл судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що будь-які докази отримання відповідачем кредитної картки в матеріалах справи відсутні, а надана позивачем довідка про умови кредитування не містить підпису відповідача про отримання кредиту, а анкета-заява містить підпис щодо погодження із зарплатним пакетом.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2019 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, судами не враховано, що з копії анкети-заяви чітко вбачається, що відповідач висловив свою згоду на укладення договору та особистим підписом засвідчив, що згоден з тим, що вказана заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять між сторонами договір про надання банківських послуг, в тому числі, що регулюють умови кредитування.

Крім того, факт отримання відповідачем кредитної картки та користування кредитними коштами підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема довідками банку про видані кредитні картки та про зміну умов кредитування й обслуговування кредитної картки, розрахунком заборгованості та випискою за картковим рахунком відповідача.

При цьому з виписки за картковим рахунком чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та останній користувався кредитними коштами, що є неможливим без наявності картки. У свою чергу відповідач не оспорював факт укладення чи не укладення кредитного договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до положень частини шостої статті 19 ЦПК України дана справа є малозначною, але колегія суддів виходить із того, що за правилами підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України суд касаційної інстанції має право відкрити провадження у малозначній справі, якщо така справа має значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Саме такими мотивами керувався суд касаційної інстанції, відкриваючи касаційне провадження, а тому судові рішення у цій справі підлягають касаційному оскарженню.

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

За положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що 29 червня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якою виявив бажання оформити на своє ім`я зарплатний пакет та погодив, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомлений.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що 29 червня 2013 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 4 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано суду власний розрахунок заборгованості, анкету-заяву, довідку про видачу кредитної картки, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, без підпису позичальника, копію паспорта ОСОБА_1 та виписку за кредитним рахунком позичальника.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України є підстави вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 від 29 червня 2013 року процентна ставка не зазначена. Крім того, в анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання зі сплати коштів та не визначено розмір неустойки.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню та штраф.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, пені та штрафів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором станом на 30 листопада 2016 року посилався на анкету-заяву від 29 червня 2013 року, Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи обслуговування кредитних карт.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 29 червня 2013 року.

Верховний Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути тіло кредиту та складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором станом на 30 листопада 2018 року, посилався на анкету-заяву від 29 червня 2013 року, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифи банку, а також довідку про видачу кредитної картки відповідачу та випискою з карткового рахунку, з якого вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами, частково виконував умови кредитного договору, сплачував заборгованість за договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки відповідно до заяви позичальника, розрахунку заборгованості та виписки з карткового рахунку відповідач на платіжну картку отримав кредитний ліміт, що не спростовано належним чином останнім.

З урахуванням того, що ванкеті-заяві позичальника від 29 червня 2013 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) та інших штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, Верховний Суд на підставі наведених обставин не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь банку процентів за користування кредитними коштами та інших штрафних санкцій, які передбачені саме вказаними Умовами, а тому постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню.

Висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 972,23 грн є правильними та такими, що відповідають нормам матеріального права та наявним у матеріалах справи доказам, за таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині слід залишити в силі.

Проте рішення суду першої інстанції про стягнення 500,00 грн штрафу (фіксована частина) не відповідає умовам договору, тому підлягає скасуванню, оскільки відповідач ОСОБА_1 в анкеті-заяві висловив свою згоду на укладення договору про отримання кредиту, що підтвердив особистим підписом. Така умова, як сплата штрафу в розмірі 500,00 грн (фіксована частина), в анкеті-заяві відсутня.

Отже, у цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2019 року, скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу в розмірі 500,00 грн (фіксована частина) та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, а також залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 972,23 грн.

Керуючись статтями 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2019 року скасувати.

Заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року в частині стягнення штрафу в розмірі 500,00 грн (фіксована частина) скасувати та постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заочне рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2 973,23 грн залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська