Дата документу 11.12.2019 Справа № 332/238/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/238/19 Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова Л.О.Провадження № 22-ц/807/2591/19-2 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Полякова О.З.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного агентства резерву України на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішенням суду в частині поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, викликаного невиконанням рішення суду в частині поновлення на роботі.

В позові ОСОБА_1 вказав, що з 30 червня 1993 року він працював директором Державної організації «Комбінат «Зірка», яка була підпорядкована Державному комітету України з державного матеріального резерву. З ним було укладено контракт. 06.04.2009р. наказом Державного комітету України з державного матеріального резерву № 116-к його було звільнено з посади директора державної організації «Комбінат «Зірка» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. Оскільки цей наказ був виданий в той час, коли він перебував на лікарняному, то після надання листків непрацездатності Державним комітетом України з державного матеріального резерву 6 червня 2009р. було видано новий наказ № 176-к «Про внесення змін до наказу від 06.04.2009 року № 116-к», яким змінено дату його звільнення з 06 квітня на 16 червня 2009 року.

Рішенням Заводського суду м. Запоріжжя від 26.08.2009р. по справі № 2-1252/2009 позов ОСОБА_1 про поновлення його на роботі був задоволений. Але в добровільному порядку Держагентство резерву України рішення суду про його поновлення на роботі не виконало, а тому він звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з відповідною заявою та наданням виконавчого листа, виданого судом 26.09.2009р., про примусове виконання рішення суду. 09.10.2009р. було відкрито виконавче провадження в частині його поновлення на посаді, а 25.01.2010р. - про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Незважаючи на зусилля державної виконавчої служби, рішення суду в частині поновлення на роботі до цього часу не виконане.

Оскільки Держагентство резерву України з моменту набуття чинності рішенням Заводського суду від 26.08.2009 року не виконало його, не поновивши його на посаді, то на підставі ст. 236 КЗпП України він неодноразово звертався з позовами про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду, які були задоволені судами. Так, середній заробіток у відповідності до вимог ст. 236 КЗпП України вже був стягнутий судовими рішеннями за період з 27 серпня 2009р. по 18 травня 2018р.

Останнім рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя 31.08.2018 року, яке набуло чинності 02.10.2018р., позов ОСОБА_1 задоволений та вирішено стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 18 лютого 2017р. по 18 травня 2018р. в сумі 147 331,60грн.

В цьому новому позові ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України за період з 19 травня 2018 року по 31 грудня 2018року в сумі 81 647,28 грн., оскільки до цієї дати рішення суду про його поновлення на роботі виконано не було.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 19 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року (включно) в сумі 81 647,28 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2019р. заява Державного агентства резерву України про перегляд вказаного заочного рішення залишена без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, Державне агентство резерву України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач в судове засідання апеляційного суду 11 грудня 2019р. не з`явився, надавши письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності та підтримку своїх вимог. Тому справу розглянуто за його відсутності в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 30 червня 1993 року позивач працював директором Комбінату "Зірка".

06 квітня 2009 року наказом Державного комітету України з державного матеріаль-ного резерву № 116-к позивач був звільнений з посади директора державної організації "Комбінат "Зірка" у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Оскільки цей наказ був виданий в той час, коли позивач перебував на лікуванні, то після надання листків непрацездатності Державний комітет України з державного матеріального резерву 16 червня 2009 року видав новий наказ № 176-к "Про внесення змін до наказу від 06.04.2009р. № 116-к", яким змінено дату звільнення з 06 квітня на 16 червня 2009р. Тобто в частині визначення дати звільнення було дотримано вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись зі звільненням з посади, позивач звернувся до суду з позовом до Державного комітету України з державного матеріального резерву про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського суду м. Запоріжжя від 26.08.2009р. по справі № 2-1252/2009 позов був задоволений.

Апеляційним судом Запорізької області за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача постановлено рішення від 28.09.2009р. по справі № 22-4475/2009, яким змінено вище наведене рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, а в частині поновлення на роботі рішення районного суду залишено без змін. Таким чином, рішення про поновлення на роботі набуло законної сили з 26.08.2009 р.

В добровільному порядку Державний комітет України з державного матеріального резерву рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 не виконав, а тому позивач звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби з відповідною заявою із долученням виконавчого листа, виданого судом 26.09.2009р., про примусове виконання рішення суду.

09.10.2009 р. було відкрито виконавче провадження в частині поновлення позивача на посаді, а 25.01.2010р. - про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Незважаючи на зусилля державної виконавчої служби, рішення суду до цього часу не виконано - на роботі позивач не поновлений.

Указом Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010р. Державний комітет України з державного матеріального резерву було перетворено на Державне агентство резерву України, що стало правонаступником вказаного Державного комітету.

З моменту набуття чинності рішенням про поновлення його на посаді, яке не виконувалось відповідачем, ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з позовними вимогами до Державного комітету України з державного матеріального резерву та його правонаступника - Державного агентства резерву України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, пов`язаного з невиконанням рішення суду, які кожного разу задовольнялись судами на користь позивача.

Так, заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2016р., яке набуло чинності 07.06.2016р., позов ОСОБА_1 був задоволений: стягнуто з Державного агентства резерву України середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 16.09.2014р. по 04.03.2016р. в сумі 137013 грн. 82 коп.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2017 року, яке набуло чинності 13.12.2017 року, позов ОСОБА_1 також було задоволено: стягнуто з Державного агентства резерву України на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 05 березня 2016р. по 17 лютого 2017р. в сумі 107397,75 грн.

Згідно останнього рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31.08.2018 року, яке набуло чинності 02.10.2018року, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 18 лютого 2017 року по 18 травня 2018 року в сумі 147 331,60 грн.

У позові у цій справі ОСОБА_1 просив суд стягнути середній заробіток у відповідності до вимог ст.. 236 КЗпП України за наступний період затримки виконання рішення суду про його поновлення на роботі.

Задовольняючи цей позов, суд виходив із того, що рішення Заводського районного суду від 26.08.2009р. про поновлення позивача на роботі до цього часу відповідачем не виконано, а тому наявні підстави для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку у відповідності до статті 236 КЗпП України за наступний період невиконання рішення суду з 19.05.2018р. по 31.12.2018р. у сумі 81 647,28 грн.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що ОСОБА_1 займав посаду директора ДО «Комбінат «Зоря», а тому оплата праці та матеріальне забезпечення позивача як керівника цієї організації проводиться саме за рахунок керованої ним організації та знаходиться в прямій залежності від результатів її виробничо-господарської діяльності. Тому вважає, що суд безпідставно стягнув середній заробіток з нього як неналежного відповідача.

Колегія з цього приводу зазначає, дійсно, положенням п. 3 трудового контракту, укладеного з ОСОБА_1 10.03.2006р., визначено, що оплата праці позивача як директора ДО «Комбінат «Зоря» здійснюється в межах установленого у кошторисі цієї організації фонду оплати праці.

Але при цьому відповідач не враховує, що ОСОБА_1 позивається до нього не з приводу оплати праці за фактично відпрацьований час, тобто заробітної плати, яка належить йому, але не виплачується роботодавцем, що врегульовано нормами ст.ст. 115, 116, 117 КЗпП України, а з приводу стягнення середнього заробітку у зв`язку невиконанням рішення суду про його поновлення на роботі, що врегульовано статтею 236 КЗпП України.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, правовідносини випливають з приводу невиконання рішення суду власником або уповноваженим ним органом, та належним відповідачем судовим рішенням вже визначено особу, на яку покладається обов`язок поновити працівника на роботі.

В рішенні Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2009р. обов`язок з поновлення ОСОБА_1 на роботі покладено на Державний комітет України з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Державне агентство резерву України, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу саме з цього відповідача. Крім того, з цього ж відповідача кількома судовими рішеннями, які набрали законної сили, стягувався середній заробіток на підставі ст. 236 КЗпП України. Тому доводи апелянта про те, що за невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідати ДО «Комбінат «Зоря», колегія вважає такими, що не ґрунтуються на нормах законів, якими врегульовано спірні правовідносини, та суперечать судовим рішенням, якими вже вирішувався такий самий спір між сторонами, але за попередні періоди невиконання рішення суду.

Колегія вважає також надуманими ствердження апелянта про те, що його кошторисом не передбачені витрати на заробітну плату звільненому працівнику за час вимушеного прогулу, оскільки такі витрати розпорядником бюджетних коштів додатково замовляються на підставі рішення суду про їх стягнення на користь працівника на наступний бюджетний рік.

Доводами скарги також є такі: виконавче провадження з виконання рішення суду від 26.08.2009р. було закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» у чинній на час прийняття такої постанови від 20.10.2010р. відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС МУЮ в Запорізькій області редакції, а тому згідно статті 38 цього закону виконавче провадження з виконання цього рішення не може бути розпочато знову, що, на думку апелянта, є підставою для відмови працівнику у подальших стягненнях коштів відповідно до приписів статті 236 КЗпП України.

Проте і ці доводи колегія визнає неспроможними, оскільки припинення можливості примусового виконання судового рішення, яке є невиконаним через дії боржника, який відмовляється від його виконання у примусовому порядку, не звільняє цього боржника від виконання рішення суду в інший спосіб, зокрема, в добровільному порядку, на що вказують положення ст. 129-1 Конституції України та інших підзаконних нормативно-правових актів щодо обов`язковості виконання рішення суду.

Отже, обставини щодо закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом про поновлення позивача на роботі не звільняють боржника від виконання рішення суду, ухваленого іменем України, а отже і від відповідальності за його невиконання.

Також в скарзі зазначається про неможливість виконання рішення суду у зв`язку із відсутністю посади директора ДО «Комбінат «Зоря», яка була скорочена.

Але таке становище також не звільняє роботодавця від виконання рішення суду або застосування іншого законного механізму вирішення цього питання, а не шляхом ігнорування цього рішення суду.

Вказане, зокрема, підтверджується судовим рішенням касаційної інстанції, якою переглядалось рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017р., яким з Державного агентства резерву України на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05 березня 2016р. по 17 лютого 2017р. в сумі 107 397,75 грн., та ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2017р. про залишення цього рішення без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018р. за наслідками розгляду касаційної скарги Державного агентства резерву України вказані судові рішення залишені без змін ( а.с. 91-93).

Доводи відповідача, які він на тепер дублює у апеляційній скарзі на наступне рішення суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за подальший період невиконання, вже були предметом аналізу касаційного суду, який відхилив їх як необґрунтовані.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що касаційним судом прийнято постанову між тими ж сторонами у такому самому спорі, але за інший період вимушеного прогулу через невиконання рішення суду роботодавцем, апеляційний суд бере до уваги висновки касаційного суду, яким проаналізовані ідентичні доводи скаржника на аналогічне рішення суду та визнані повністю необґрунтованими.

В додаткових письмових поясненнях на адресу апеляційного суду відповідач зазначив, що на теперішній час закінчилась дія контракту, укладеного з позивачем при прийнятті на посаду директора ДО «Комбінат «Зірка», тому є безпідставними його вимоги поновити його на роботі та стягнути середній заробіток у відповідності до вимог ст. 263 КЗпП України, оскільки трудові відносини між сторонами припинились за цими підставами.

Проте, такі доводи були б слушними у тому випадку, якщо б відповідачем було виконано рішення суду, а в подальшому припинено трудові відносини з позивачем у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Але відповідач не виконав рішення суду, а тому не може ставити питання у цій справі, у якій розглядається спір щодо наслідків невиконання рішення суду, про припинення трудових відносин, які він не відновив з позивачем з 2009р.

Зважаючи на все вищенаведене, колегія у відповідності до положень ст.ст. 263, 375 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу відповідача та залишає без змін оскаржуване ним рішення суду у цій справі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Поляков О.З.