03.12.2019 Справа № 363/4809/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., секретаря Рибка І.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м.Вишгород цивільну справу за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Вищедубечаньке лісове господарство» про визнання недійсними рішень органу виконавчої влади та витребування земельних ділянок з чужового незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовною заявою, яка 03.01.2019 року було уточнена, до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Вищедубечаньке лісове господарство» про визнання недійсними рішень органу виконавчої влади та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовувані тим, що земельна ділянка площею 1,0439 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :25:003:0003, яка згідно з оспорюваним наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 року №КИ/:25:003/00010220 була передана у власність ОСОБА_6 , належала до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003309 від 24.09.1998 року та матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років. Оскільки вилучення земельної ділянки у встановленому законом порядку не погоджувалося, згоди на вилучення постійний землекористувач не надавав, порушено порядок зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення - позивач просив оспорюваний наказ визнати недійсним. Крім того, позивач просив визнати недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 20.02.2014 №70, яким були змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки та витребувати на користь держави в особі Кабінету міністрів України з незаконного володіння відповідачів земельні ділянки, які утворилися внаслідок поділу зазначеної вище земельної ділянки. Також прокурор просив визнати поважними причини пропуску позивачем позовної давності та поновити його, захистивши право, та стягнути з відповідачів судові витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.02.2018 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13.06.2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.08.2019 року проведено підготовче судове засідання та призначення справу до судового розгляду по суті.

Прокурор в судовому засіданні уточнені позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом та поновити його, захистивши право.

Представник Кабінету Міністрів України уточнені позовні вимоги прокурора повністю підтримав та просив їх задовольнити, надав письмові пояснення по справі.

Представник ДП «Вищедубечанське лісове господарство» в судове засідання не з`явилася, надала письмові пояснення по справі, в яких просила задовольнити уточнені позовні вимоги прокурора в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Савицький А.О. уточнені позовні вимоги не визнав, надав письмовий відзив на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності, у задоволенні уточнених позовних вимог просив відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 уточнені позовні вимоги також не визнали, надали письмовий відзив на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності, зазначивши, що в матеріалах справи відсутні докази належності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав повністю, надав письмовий відзив на уточнену позовну заяву, в якому у задоволенні позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 також уточнені позовні вимоги не визнав повністю, надав письмовий відзив на уточнену позовну заяву, в якому у задоволенні позову просив відмовити.

Також відповідачі посилались на відсутність предмета спору, оскільки земельної ділянки площею 1,0439 га з кадастровим номером :25:003:0003 для ведення особистого селянського господарства, яка вибула з державної власності згідно за оспорюваним наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 11.12.2013 року, відсутня, а також посилалися на пропуск позивачем позовної давності.

Третя особа по справі - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією актового запису цивільного стану про смерть № 356 від 21.02.2017 року складений Луцьким міським відділом державної реєстрації цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Інші учасники розгляду справи в підготовче судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Суд важає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасник справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З матеріалів справи судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагенства у Київській області від 11.12.2013 року № КИ/:25:003/00010220 відведено у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 1,0439 га, кадастровий номер :25:003:0003, для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області.

ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу від 29.01.2014 року № 676 відчужив земельну ділянку площею 1,0439 га з кадастровим номером :25:003:0003 на користь ОСОБА_1 .

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 20.02.2014 року № 70 було змінено цільове призначення вищезазначеної земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво.

ОСОБА_1 здійснив поділ належної йому земельної ділянки з кадастровим номером :25:003:0003, внаслідок чого утворилися наступні ділянки: 1) площею 0,1439 га з кадастровим номером :25:003:0005; 2) площею 0,15 га з кадастровим номером :25:003:0006; 3) площею 0,15 га з кадастровим номером :25:003:0007; 4) площею 0,15 га з кадастровим номером :25:003:0008; 5) площею 0,15 га з кадастровим номером :25:003:0009;6) площею 0,15 га з кадастровим номером :25:003:0010; 7) площею 0,15 га з кадастровим номером :25:003:0011.

Також, ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі - продажу від 18.03.2016 року № 234 та від 18.03.2016 року № 237 відчужив земельні ділянки з кадастровими номерами :25:003:0007 та :25:003:0008 на користь ОСОБА_2 .

Окрім цього, на підставі договорів купівлі - продажу від 26.01.2017 року № 305, від 26.01.2017 року № 307 та від 26.01.2017 року № 309 ОСОБА_1 відчужив земельні ділянки з кадастровими номерами :25:003:0009, :25:003:0010 та :25:003:0011 на користь ОСОБА_3 .

Відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003309 від 24.09.1998 року та матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років відведена у приватну власність спірна земельна ділянка відносилась до земель лісогосподарського призначення та перебувала у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

За інформацією Кабінету Міністрів України від 04.08.2017 року № 6977/0/2-17 рішення щодо вилучення та/або погодження зміни цільового призначення у приватну власність ОСОБА_6 лісової ділянки з кадастровим номером :25:003:0003 в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області за рахунок земель ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не приймалися.

Також, відповідно до інформації Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 20.06.2017 року № 04-36/1202 погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :25:003:0003 Управлінням не надавалось.

Згідно з інформацією ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 22.06.2017 року № 09-01/274 згоди на вилучення земельної ділянки з кадастровим номером :25:003:0003 підприємство не надавало.

Наказом № КИ/:25:003/00010220 від 11.12.2013 року Головного управління Держземагенства у Київській області відведено у власність ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 1,0439 га, яка знаходиться в 406 кварталі Приморського лісництва ДП «Вищедубечанське лісове господарство» та використовувалась для ведення лісового господарства, що підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 06.02.2017 року № 50, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 22.06.2017 року № 09-01/274, Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства від 20.06.2017 року № 04-36/1202.

Під час розгляду судом вказаної цивільної справи було встановлено, що спірна земельна ділянка загальною площею 1,0439 га з кадастровим номером :25:003:0003 перенесена до архівного шару НКС «ДЗК» та відповідачем ОСОБА_1 здійснено її поділ внаслідок чого утворилися дві земельні ділянки: площею 0,06 га з кадастровим номером :25:003:6001 та площею 0,0839 га з кадастровим номером :25:003:6002.

На підставі договорів купівлі - продажу від 15.03.2018 року та від 19.03.2018 року ОСОБА_1 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером :25:003:6001 на користь ОСОБА_4 та земельну ділянку з кадастровим номером :25:003:6002 на користь ОСОБА_5 .

Окрім того, ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 02.03.2018 року відчужив спірну земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :25:003:0006 на користь ОСОБА_4 .

21 лютого 2017 року Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області була складена актова запис про смерть № 356 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З відповіді Першої Луцької державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 04.10.2018 року № 2401/01-09 вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 спадкова справа не заводилась.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

За нормами статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Статтею 13 ЗК України передбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В якості доказу віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель лісогосподарського призначення та їх перебування у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» прокурор посилається на державний акту на право постійного користування землею ІІ-КВ№003309, підписаного 24.09.1998 року. З даного приводу суд відмічає наступне.

Відповідно до вимог Земельного кодексу України від 17.12.1990 № 561-XII, який був чиним на час видачі вказаного державного акту, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 23 ЗК України), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (ч. 1 ст. 22 ЗК України).

Постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року N 2201-XII Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, було затверджено форму державного акту на право постійного користування землею, якою була передбачена спеціальна графа: «Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за N ».

Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.04.1993 року №28 було затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), яка діяла до 04.05.1999 року. Відповідно до п. 3.1. зазначеної Інструкції, державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування.

Якщо рішення про передачу (надання) земельної ділянки прийняте обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України, то видача і реєстрація державних актів здійснюється районною Радою народних депутатів.

Відповідно до п. 3.2. Інструкції, державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею реєструються відповідно: у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право колективної власності на землю за формою згідно з додатком N 1; у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю за формою згідно з додатком N 2; у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею (громадянами) за формою згідно з додатком N 3; у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею за формою згідно з додатком N 4.

Книги записів (реєстрації) державних актів і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) ведуться виконавчими органами відповідних сільських, селищних, міських Рад народних депутатів (міст обласного підпорядкування), відділами земельних ресурсів районних державних адміністрацій, управліннями земельних ресурсів Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Ці книги шнуруються, засвідчуються підписами голови відповідної Ради народних депутатів, інженером-землевпорядником місцевої Ради, скріплюються гербовою печаткою Ради (п. 3.4. Інструкції).

З наведених норм випливає, що законодавство, яке діяло на час видачі державного акту на право постійного користування ІІ-КВ№003309, передбачало обов`язкову реєстрацію таких державних актів сільськими селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, як необхідну умову для їх видачі.

В той же час, з дослідженої копії державного акту ІІ-КВ№003309, виданого Вище-Дубечанському держлісгоспу Лебедівською сільською радою народних депутатів Вишгородського району Київської області, вбачається, що відомості про реєстрацію вказаного акту у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею відсутні. Доказів такої реєстрації у відповідності до вимог ст. 83 ЦПК України стороною позивача суду не подано.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про неможливість прийняття державного акту на право постійного користування ІІ-КВ№003309 в якості належного доказу віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель лісогосподарського призначення та їх перебування у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», оскільки не містить відомостей про його реєстрацію, а отже був виданий з порушенням вимог діючого на той час законодавства.

Також в якості доказів віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель лісогосподарського призначення та їх перебування у постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» сторона позивачів посилається на плани лісонасаджень ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з матеріалів лісовпорядкування 2003 та 2014 років.

Відповідно до п. 5 розділу VIII Прикінцеві положення Лісового кодексу України, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Нормами лісового законодавства передбачений порядок затвердження та погодження матеріалів лісовпорядкування.

Відповідно до ст. 48 ЛК України матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища .

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування. Відповідно до вимог даної інструкції, складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи (п. 2.1.4. Інструкції).

З тексту протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року вбачається, що він погоджений Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та затверджений Начальником управління лісового господарства. В розділі протоколу «ухвалили» зазначено: «пропонувати до затвердження слідуючі основні положення і заходи проекту організації і розвитку лісового господарства на період з 01.01.2004 по 01.01.2013 р.р....».

Суд звертає увагу, що Державним управлінням екології та природних ресурсів Київської області та Начальником управління лісового господарства погоджено та затверджено сам протокол, а не матеріали лісовпорядкування.

При цьому суд враховує також наступні вимоги законодавства.

Відповідно до п.п. 2.3, 2.4. Примірної інструкції з діловодства у міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 1997 р. N 1153, яка була чинною станом на 14.04.2005 року, управлінська діяльність установ здійснюється шляхом видання розпорядчих документів.

Видання розпорядчих документів установ визначається актами законодавства, положеннями (статутами) про них. З питань, що становлять взаємний інтерес і належать до компетенції різних установ, можуть прийматися спільні розпорядчі документи. Підставами для прийняття розпорядчих документів в установах є: Конституція і закони України, постанови Верховної Ради України, акти Президента України та Кабінету Міністрів України, рішення та постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим, акти Ради міністрів Автономної Республіки Крим; провадження виконавчої і розпорядчої діяльності з метою виконання установою покладених на неї завдань і функцій; потреба у правовому регулюванні діяльності.

Станом на 14.04.2005 року перелік розпорядчих документів містився в п. 22 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від12.04.2005 N 34/5. Відповідно до п. 2.2. вказаного порядку, при розробці нормативно-правового акта слід виходити з необхідності правового регулювання управлінської діяльності суб`єкта нормотворення, однією з форм реалізації якої є видання розпорядчих документів, вид яких ( наказ, постанова, розпорядження, рішення) визначається законодавчими актами та положеннями.

Розпорядчий документ виготовляється на бланку та повинен мати обов`язкові реквізити й стабільний порядок їх розміщення: найменування суб`єкта нормотворення, назву виду документа, дату і номер, місце видання, структурні складові, підпис, візи. Розпорядчий документ підписується керівником суб`єкта нормотворення. У разі відсутності керівника суб`єкта нормотворення розпорядчий документ підписується особою, яка виконує його обов`язки. При цьому суб`єкт нормотворення надає Міністерству юстиції України інформацію з цього питання, підтверджену відповідним структурним підрозділом суб`єкта нормотворення.

В той же час, відповідно до п. 11 Положення про обласні управління лісового господарства, затвердженого Наказом Державного комітету лісового господарства України від 06.12.2004 N 230, яка була чинною на дату складання Протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року, для узгодженого вирішення питань, що належать до компетенції Управлінь, обговорення найважливіших напрямів їх діяльності в Управліннях утворюється колегія у складі начальника Управління (голова колегії), його заступників (за посадою) та інших працівників Управління.

До складу колегії можуть входити керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Держкомлісгоспу України, керівники органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, а також представники громадських організацій (за їх згодою) з правом дорадчого голосу. Склад колегії затверджується Головою Держкомлісгоспу України за поданням начальника Управління. Рішення колегії проводяться в життя наказами Управління.

Отже з наведеного суд констатує, що чинним на час підписання протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005 року законодавством не було визначено форми здійснення організаційно-розпорядчої дії у в вигляді затвердження протоколу наради. Тому суд дійшов висновку, що надані матеріали лісовпорядкування не погоджені та не затверджені відповідно до вимог ст. 48 ЛК України, а отже не можуть бути прийняті в якості доказу віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель лісогосподарського призначення та їх перебування в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Виходячи з цього, суд також критично розцінює лист Українського проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «УРДЕРЖЛІСПРОЕКТ» від 06.02.2017 р. №50, оскільки вказаний документ носить похідний характер та сам по-собі не замінює первинних доказів перебування земель у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства, яким можуть бути оформлений та зареєстрований у відповідності до вимог законодавства державний акт на право постійного користування землею, або належним чином погоджені та затверджені матеріали лісовпорядкування. Крім того зазначений лист не містить однозначного висновку щодо накладення спірних земельних ділянок та кварталів, оскільки як зазначено у самому листі, інформація що у ньому міститься надана для «прийняття попереднього рішення» щодо взаємного розташування земельних ділянок.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд констатує, що стороною позивача не доведено за допомогою належних і допустимих доказів обставин що входять до предмету доказування, а саме - віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель лісогосподарського призначення, у зв`язку з чим в позові слід відмовити.

При цьому суд не приймає до уваги подані відповідачами заяви про застосування позовної давності, оскільки факт порушення прав позивачів не доведений, а тому перебіг позовної давності в розумінні ч. 1 ст. 261 ЦК України не розпочинався.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені уточнених позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Кабінету Міністрів України до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Вищедубечаньке лісове господарство» про визнання недійсними рішень органу Виконавчої влади та витребування земельних ділянок з чужового незаконного володіння - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Киїського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 13 грудня 2019 року.

Головуючий: М.Б. Баличева