Справа № 200/8888/18
Провадження № 2/200/2855/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

07 червня 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Гургули В.С.

представника позивача: ОСОБА_1 .

прокурора: Комарова М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дніпро цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

18 травня 2018 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна.

В обґрунтування позову зазначив, що в ході здійснення представницьких повноважень прокуратурою Дніпропетровської області виявлено факт безпідставного набуття фізичними особами права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме житлове приміщення у гуртожитку (квартира) АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста та органом приватизації житлового фонду у приватну власність не передавалась. Проте, 07.09.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . У подальшому, ОСОБА_2 звернулася до комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради із заявою про відкриття особового рахунку на обслуговування послугою щодо утримання будинку та прибудинкової території, у зв`язку з набуттям права власності на вказане житлове приміщення. В ході перевірки встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу № 327 від 31.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Павловською Г.О., квартира АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом міської ради народних депутатів від 16.06.1998, зареєстрованого КП «ДМБТІ» за № 34 у реєстраційній книзі № 218-п. Разом з цим, відповідно до електронної бази департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради інформація щодо передачі у власність громадянам квартири АДРЕСА_1 відсутня. Свідоцтво про право власності від 16.06.1998 на вищезазначену квартиру департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_4 не видавалось. За інформацією державного реєстратора КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради, державна реєстрація права власності на вказану квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 16.06.1998 не проводилась.

З урахуванням викладеного, прокурор просить суд:

- Витребувати від відповідача на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 27 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, розпочато підготовче засідання. Встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву.

Відповідач про розгляд судом справи повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву не надав.

Ухвалою суду від 05 березня 2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 07 червня 2019 року.

В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позові та наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідач був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи за останнім відомим місцем реєстрації, проте в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав.

Третя особа у судове засідання не зявилася, була повідомлена про дату, час і місце сдового засдання, причини не явки не повідомила.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2019 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 07 вересня 2017 року між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 загальною площею 29,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01).

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2118, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З договору вбачається (п.1.2), що зазначене нерухоме майно належить продавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 31.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 327.

В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 29,8 кв.м.

Вказаний договір укладено 31.05.2016 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 327.

Згідно п.2 договору купівлі-продажу від 31.05.2016 року, зазначена квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом міської ради народних депутатів від 16.06.1998, зареєстрованого КП «ДМБТІ» за № 34 у реєстраційній книзі № 218-п.

05 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради із заявою про відкриття особового рахунку у зв`язку з купівлею вказаної квартири.

Разом з тим, будівля гуртожитку літ. А-5 на АДРЕСА_2 , у яку увійшло житлове приміщення (квартира) №81 , зареєстрована за територіальною громадою міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради на підставі свідоцтва про право власності від 10.10.2012, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради.

В матеріалах справи наявний лист державного реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Усманова С.В. за вих. № 27566 від 18.12.2017, з якого вбачається, що державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за гр.. ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 16.06.1998 не проводилась.

З листа заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_5 О. від 15.12.2017 року вбачається, що відповідно до електронної бази департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради інформація щодо передачі у власність громадянам квартири АДРЕСА_1 відсутня. Свідоцтво про право власності від 16.06.1998 на вищезазначену квартиру департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради не видавалось.

Департаментом адміністративних послух та дозвільних процедур Дніпровської міської ради листом від 20.11.2017 року повідомлено прокуратуру Дніпропетровської області, що документи стосовно об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер - 01) щодо проведення реєстраційних дій приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. до департаменту не надходили.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 05.05.2018 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №2118 від 07.09.2017, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Стаття 388 ЦК України передбачає випадки та обставини, при яких власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеної норми випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними.

Аналогічні висновки щодо можливості витребування нерухомого майна, що вибуло поза волею власника, викладені в постановах Верховного Суду України від 30.09.2014 у справі № 43/440-6/231, від 11.06.2014 у справі № 6-52цс14, від 08.06.2016 у справі № 6-3089ц15 та від 18.01.2017 у справі № 6-2776цс-16, від 24.04.2013 у справі №6-14цс13.

Судом встановлено, що жодних рішень стосовно вибуття спірного нежитлового приміщення з комунальної власності територіальної громади міста Дніпра Дніпровська міська рада не приймала. Відчуження комунального майна відбулось в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури та волевиявлення дійсного власника - територіальної громади міста Дніпра.

Враховуючи викладене, а також те, що спірне майно вибуло з володіння власника на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.06.1998, яке департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради не видавалось та не реєструвалось, розпорядження органу приватизації не приймалося, суд погоджується з доводами прокурора про наявність підстав для його витребування у порядку ст. 388 ЦК України, як таке, що вибуло з володіння власника поза його волею.

В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України

№ 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Крім того, у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13 Верховний Суд України висловив свою думку щодо застосування положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішень Європейського суду з прав людини у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1 Першого Протоколу, зокрема, зазначено на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Розглядаючи питання щодо застосування до спірних правовідносин статті 1 Першого Протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, що є джерелом права в Україні, колегією суддів прийнято до уваги те, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ, суд загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно (рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 318 ЦК України одним з суб`єктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження власника через відповідну міську раду(ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень про відчуження відповідно до закону комунального майна.

Спірне нерухоме майно вибуло з власності Дніпровської міської ради поза волею власника іншим шляхом, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для витребування вказаного майна від ОСОБА_2 як добросовісного набувача в порядку ч. 1 ст. 388 ЦК України.

В силу положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб передбачений ст. 16 ЦК України, яким зокрема, є визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира вибула з власності територіальної громади м. Дніпро поза волею власника в особі Дніпровської міської ради, наявні підстави для повернення вказаного майна шляхом його витребування від добросовісного набувача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна- задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради () житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області (реквізити отримувача: 49044, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38, МФО 820172, р/р 0291 в ДКСУ в м. Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Е.В. Женеску