Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 262/5147/13-ц

провадження № 61-11270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2016 року у складі колегії суддів: Корчистої О. І., Дундар І. О., Тимченко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 21 листопада 2006 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № DNH4KS95100806, за яким позичальник отримала кредит в сумі 10 425,92 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за договором в неї станом на 21 листопада 2013 року утворилася заборгованість перед банком в розмірі 51 225,04 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 847,98 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом - 17 646,45 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 26 815,13 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 2 415,48 грн. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та понесені судові витрати.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що банк заявив вимоги про подвійне стягнення заборгованості, оскільки 19 червня 2009 року Пролетарським районним судом міста Донецька було задоволено заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» та видано судовий наказ про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором в розмірі 20 977,69 грн. Вона не отримувала та не підписувала умов надання споживчого кредиту щодо збільшення позовної давності, тому, подавши позов у липні 2013 року, банк пропустив позовну давність.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 11 грудня 2014 року у складі судді Бабенко С. С. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 2 027,85 грн, пеню - в розмірі 187,12 грн, судовий збір - в розмірі 22,12 грн.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що строк кредитного договору сторонами визначено до 21 травня 2008 року, а нарахування процентів за користування кредитом та пені після закінчення строку дії договору не передбачено, тому, зважаючи на положення статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за процентами за користування кредитом та пеня за період з 21 листопада 2006 року по 21 травня 2008 року.

Додатковим рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 17 червня 2016 року у складі судді Бабенко С. С. в задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом та штрафів відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 11 грудня 2014 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що вирішуючи спір по суті, місцевий суд послався на положення статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), але позовні вимоги не уточнив та вийшов за межі заявлених вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на положення статей 525, 526, 599, 611 ЦК України про те, що наявність судового рішення не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та обов`язку сплачувати нараховані проценти за користування кредитом та неустойку до фактичного виконання зобов`язань. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просив змінити рішення місцевого суду та скасувати його в частині незадоволених позовних вимог, однак апеляційний суд з порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства ухвалив рішення, яким повністю скасував рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дзержинського міського суду Донецької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 262/5147/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 21 листопада 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNH4KS95100806, за яким позичальник отримала кредит в сумі 10 425,92 грн зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення - 21 травня 2008 року.

Відповідач ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 21 листопада 2013 року склала 51 225,04 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 3 847,98 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом - 17 646,45 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань - 26 815,13 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 2 415,48 грн.

19 червня 2009 року Пролетарським районним судом міста Донецька було задоволено заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» та видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 20 977,69 грн.

Судами також було встановлено, що судове рішення про стягнення заборгованості було виконано 17 жовтня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Оскільки відповідач прострочила виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк - 21 травня 2008 року, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Правильним по суті є і висновок апеляційного суду про відмову в позові про стягнення процентів за кредитним договором та неустойки, нарахованих після закінчення строку дії договору та ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості у повному обсязі.

Доводи касаційної скарги щодо правомірності нарахування банком процентів та неустойки за кредитним договором після спливу визначеного в ньому строку кредитування до моменту повного погашення кредиту та виконання всіх передбачених договором грошових зобов`язань є неспроможними з огляду на правові висновки, викладені у вищенаведених постановах Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 303 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд фактично вийшов за межі доводів апеляційної скарги і переглянув справу у повному обсязі, що є порушенням статті 303 ЦПК України 2004 року, не заслуговують на увагу, так як суд розглянув справу в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції. При цьому, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та пені, апеляційний суд зобов`язаний був перевірити наявність та розмір заборгованості за тілом кредиту. Встановлені судом порушення норм матеріального права давали йому право вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 309 ЦПК України 2004 року підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд в цілому правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне по суті судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують його висновків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов