КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/43005/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/10769/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Шкоріної О.І.

при секретарі Синявському Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач товариства з обмеженою відповідальністю «ТоргСервісГруп»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року, ухвалене під головування судді Притули Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ТоргСервісГруп», третя особа - директор товариства з обмеженою відповідальністю «ТоргСервісГруп» ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ТоргСервісГруп», в якому просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 195,83 грн за один робочий день, починаючи з 07.06.2018 року до моменту прийняття рішення у справі та відшкодувати моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що вона з 01.06.2016 працювала у відповідача на посаді прибиральниці. 01.06.2018 вона направила відповідачу поштою заяву про звільнення за угодою сторін, яку відповідач отримав 07.06.2018. Наказом № 42 вона звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) з 06.06.2018, тобто ще до отримання заяви про звільнення. У заяві про звільнення, а надалі к заяві про надання довідки про заробітну плату вона просила направити їй трудову книжку через поштове відділення, проте до цього часу трудову книжку не отримала, а тому на підставі ст. 235 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки. Незаконне утримання відповідачем трудової книжки спричинили їй моральні страждання - погіршення стану здоров`я, безсоння, страх неможливості подальшого працевлаштування без трудової книжки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.05.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подалаапеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що у заяві про звільнення вона просила направити їй трудову книжку через поштове відділення, а надалі неодноразово зверталася із проханням видачі трудової книжки. Докази, надані відповідачем про те, що начебто трудова книжка їй була надіслана не є належними, оскільки за штрих - кодом поштове відправлення є рекомендованим листом, а не цінним листом, а при відправленні рекомендованого листа опис вкладень не складається. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування оригіналу опису вкладень та виклику свідка - працівника поштового відділення.

У судовому засіданні представники позивачки - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача Сапегін В.В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з 01.01.2016.

01.06.2018 ОСОБА_1 поштою направила заяву про звільнення з 06.06.2018 за угодою сторін та у цій заяві просила направити трудову книжку на її адресу: АДРЕСА_1 .

Наказом № 42 від 06.06.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади прибиральниці ТОВ «ТоргСервіс Груп» за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України з 06.06.2018.

Витяг з наказу про звільнення направлений позивачці листом з описом вкладення 17.07.2018 та 19.07.2018 позивач отримала копію наказу, про що вказано у розписці на повідомленні про вручення. Відповідачем проведено з позивачкою розрахунок при звільненні.

Після звільнення, позивачка 25.06.2018, 01.08.2018 та 14.09.2018 зверталась до відповідача із заявами, у яких просила здійснити розрахунок при звільненні та надати довідку про отриманий дохід та заробітну плату.

Відповідач у кожному листі-відповіді на звернення позивачки запрошував останню у зручний для неї час завітати до відповідача та підписати наказ про звільнення. Проте позивач так і не з`явилась до відповідача та не підписала наказ про звільнення.

На підставі наказу № 45 від 22.06.2018 ОСОБА_3 відправив трудову книжку позивачу. Позивачу також нараховано середній заробіток до 22.06.2018 у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки.

Позивач не заперечувала нарахування їй середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки до 22.06.2018, проте заперечує факт отримання трудової книжки.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надано належні докази, які підтверджують направлення позивачці трудової книжки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з положеннями п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

За матеріалами справи встановлено, що позивач направила відповідачу заяву про звільнення з 06.06.2018 за угодою сторін та у цій заяві просила направити трудову книжку на її адресу: АДРЕСА_1 .

Наказом № 42 від 06.06.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади прибиральниці ТОВ «ТоргСервіс Груп» за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України з 06.06.2018, тобто з дати, яка вказана у заяві про звільнення.

Відповідач направив позивачці лист, у якому просив останню підійти до відповідача у зручний для неї час для ознайомлення з наказом про звільнення та підписання цього наказу. Надалі відповідач неодноразово направляв позивачці листи, у яких запрошував останню підійти за місцем роботи для вирішення всіх питань, які ставилися нею у запитах.

Разом з тим, позивач до відповідача жодного разу не прийшла, всі питання вирішувалися шляхом листування через поштове відділення.

22.06.2018 відповідач видав наказ № 45 про направлення трудової книжки позивачці через поштове відділення за адресою, вказаною у заяві про звільнення та нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 по 22 червня 2018 року.

Отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 по 22 червня 2018 року позивач не оспорює.

Відповідно до рекомендованого повідомлення 25.06.2018 позивач отримала кореспонденцію, направлену відповідачем.

Згідно з описом вкладень позивачці була направлена трудова книжка.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що відповідачем доведено факт направлення позивачці трудової книжки 22.06.2018.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані відповідачем докази про направлення трудової книжки позивачці є сфальшованими колегія суддів відхиляє як не доведені.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 423 ЦПК України встановлення вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт фальшивості письмових, речових або електронних доказів є підставою для перегляду судового рішення за ново виявленими обставинами.

Відтак фальшивість доказу може бути встановлена у кримінальному провадженні. У встановленому законом порядку фальшивість наданих відповідачем доказів про направлення позивачці трудової книжки не визначалася.

Крім того, у заяві від 25.06.2018, направленій відповідачу позивач не просить направити на її адресу трудову книжку, проте вказує номер наказу про звільнення і дату звільнення. Представники позивачки пояснили, що номер наказу позивач дізналася із копії наказу про звільнення. Проте, матеріали справи не містять даних про те, що позивач отримала копію наказу про звільнення до 25.06.2018 чи у інший спосіб була ознайомлена з цим наказом.

Представник відповідача вказав на те, що номер наказу станом на 25.06.2018 позивач могла дізнатися саме з трудової книжки, отриманої у цей день.

Такі твердження представниками позивачки не спростовані. Сама ж позивач при розгляді справи у суді першої інстанції заявила, що не пам`ятає, які саме документи вона отримала від відповідача 25.06.2018.

Надалі ні у листі від 01.08.2018, ні у листі від 14.09.2018 позивач не просила надіслати їй трудову книжку, і не вказувала, що відповідач їй трудову книжку не направив.

Крім того, вказавши у заяві про те, що вона звільнена з 06.06.2018 за п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно з наказом № 42 від 06.06.2018 (а.с. 84, 85), позивач у листі від 14.09.2018 вказує на те, що неї листом без номера та дати відповідач повідомив, що вона звільнена за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул). Відповідач стверджує, що будь - яких листів про звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул) не направляв.

Позивач не надала доказів отримання від відповідача листа про своє звільнення за прогул та не надала будь - яких пояснень, з яких підстав вона направляла такий лист відповідачу, знаючи про своє звільнення з 06.06.2018 за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Із заяв та звернень, направлених позивачкою відповідачу вбачається, що остання просила надіслати їй довідки про заробітну плату, питання щодо отримання трудової книжки у заявах не порушувалося.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що позивач у кожному зверненні просила направити їй трудову книжку поштою чи будь - яким іншим чином повідомила відповідача про те, що нею трудова книжка не отримана суперечать наявним у матеріалах справи доказам.

Представники позивачки не заперечували, що даний конфлікт пов`язаний з тим, що позивач є матір`ю дружини директораТОВ «ТоргСервісГруп» Воєвудського М.В. та останній подав позов до суду про розірвання шлюбу.

Позивач звернулася з даним позовом після вирішення судом справи про розірвання шлюбу. Будь - яких пояснень про те, чому, знаючи про своє звільнення з 06.06.2018 позивач у визначений ст. 233 КЗпП України строк не зверталася до суду з позовом про стягненння середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, чи про зобов`язання відповідача видати трудову книжку позивач чи її представники не надали.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Разом з тим, оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що право позивачки на отримання трудової книжки відповідачем не порушено, у задоволенні позову відмовлено без розгляду заяви відповідача щодо застосування наслідків спливу строку звернення до суду.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки судом не встановлено порушення права позивачки на отримання трудової книжки, висновки щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди також є правильними.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 07.08.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. І. Шкоріна