Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 757/4402/16-ц

провадження № 61-7057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя- доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Генеральна прокуратура України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - прокурор Генеральної прокуратури України ОСОБА_10, слідчий Генеральної прокуратури України ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ткаченко Костянтин Валерійович, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року у складі судді Батрин О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є відомим в Україні політиком, одним із засновників Благодійного фонду «Фонд оборони країни».

Поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності, порушує його особисті немайнові права, оскільки створює враження його причетності до протиправної діяльності, створює уявлення у інших осіб про те, що він причетний до викрадення особи та в непередбачений законом спосіб втручається в діяльність державних службовців, впливає на орган державної влади та органи місцевого самоврядування, незаконно втручається у здійснення правосуддя тощо. Крім цього, зазначена відповідачем інформація порушує принци презумпції невинуватості.

Позивач просив визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до його гідності та честі, недоторканість його ділової репутації, поширену 29 грудня 2015 року Генеральною прокуратурою України на прес-конференції (брифінгу) за участю прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_10 та слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 , на офіційному сайті Генеральної прокуратури України в повідомленні під назвою «В ході обшуків, проведених у ОСОБА_1 знайдено «чорнову» бухгалтерію та записи, що свідчать про рейдерське захоплення ряду підприємств», а також в мережі Інтернет на каналі Генеральної прокуратури України сервісу YouTube негативну інформацію наступного змісту:

«В ході обшуків вилучено «чорнову» бухгалтерію та записи, в яких зазначені витрати на фінансування народних депутатів, зокрема членів партії «Укроп», із зазначенням прізвищ ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та інших. Так, записи свідчать про виплату вказаним депутатам «тіньової» заробітної плати та фінансування інших витрат, зокрема проживання в готелях, транспортні витрати, відрядження тощо. Отримання вказаних коштів депутати «відпрацьовували», ймовірно надаючи певні послуги, являючись, наприклад, в судові засідання та, вчиняючи різні дії з метою збурювання громадськості: викрикували лозунги, зчиняли бійки в судах, а також виступали в засобах масової інформації, поливаючи брудом опонентів своїх роботодавців» на замовлення.

… були знайдені та вилучені чорнові записи про перерахування коштів у Фонд оборони країни, фінансування членів політичної партії «Укроп», розміщення замовних матеріалів у засобах масової інформації, оплату участі громадськості у різних заходах, фінансування виборчих кампаній тощо.

Також є записи, де зафіксовані суми виплати в якості «заробітних плат» працівникам районних райвідділів міліції, суддям районних судів м. Дніпропетровська та інших українських судів за різні «послуги» на кшталт зняття арештів з рахунків підприємств, контроль та супроводження кримінальних проваджень тощо. Вилучено матеріали, які свідчать про винесення судами рішень на замовлення вказаної злочинної організації.

… в рамках розслідування кримінального провадження були здобуті ряд аудіозаписів. На одному з них чути розмови між одним із вказаних народних депутатів та адвокатом ОСОБА_1. Під час розмови учасники обговорювали обставини викрадення Голови Держземагентства України ОСОБА_6. Також у розпорядженні слідства є аудіозапис розмов ОСОБА_1 з народними депутатами, де він вимагає від них невідкладно залишити засідання Верховної Ради і виїхати терміново в інше місто для виконання певних завдань; аудіозапис розмови з особою, що свідчить про його вплив на винесення рішень судами різних інстанцій в своїх злочинних цілях; аудіозапис про голосування депутатами міської ради м. Дніпропетровськ за прийняття потрібних рішень тощо;

Серед вилучених в ході обшуків матеріалів є записи, які можуть свідчити про перерозподіл коштів від підприємств, захоплених в ході рейдерської діяльності. Так, згадуються окремі проекти під кодовими назвами «проект Чумаки», «Вагони», «Заправки», «Хлібзавод», зокрема інформація про витрати, вартість об`єктів, розподілення прибутків тощо.»

Зобов`язати Генеральну прокуратуру України спростувати зазначену недостовірну формацію шляхом:

- повідомлення на прес-конференції (брифінгу) про прийняте судом рішення із зачитуванням його повного тексту;

- розміщення відеозапису такої прес-конференції (брифінгу) в мережі Інтернет на каналі Генеральної прокуратури України сервісу YouTube, а також на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України http://www.gp.gov.ua в підрозділі «Новини» розділу «Новини та публікації»;

- розміщення тексту судового рішення на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України http://www.gp.gov.ua в підрозділі «Новини» розділу «Новини та публікації».

Під час розгляду справи за клопотанням представника відповідача до участі у розгляді справи залучено третіх осіб: прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_10 та слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_2, які безпосередньо поширили оспорювану інформацію.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у порядку цивільного судочинства не може розглядатися спір про спростування інформації органу досудового розслідування про проведення процесуальних дій, їх хід та здобуті результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Доводи позивача та його представника, що поширення інформації про нього порушує особисті немайнові права позивача та принцип презумпції невинуватості, є безпідставними, оскільки до поширення відомостей про позивача ОСОБА_1 04 листопада 2015 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, частиною тридцять третьою статті 27, статтею 349, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 27, частиною другою статті 289, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 157 КК України. Інформація, яку просить позивач визнати недостовірною, взята з контексту конференції, оскільки в оспорюваній інформації не йдеться та не стверджується винуватість позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме: втручання в діяльність державних службовців, вплив на орган державної влади та органи місцевого самоврядування, незаконне втручання у здійснення правосуддя, а констатуються факти вилучення певних документів під час проведення обшуку, що свідчать про ці обставини. При поширенні оспорюваної інформації про позивача посадові особи Генеральної прокуратури України не порушили принцип презумпції невинуватості. Крім цього, інформація щодо причетності ОСОБА_1 до викрадення особи, згодом знайшла своє підтвердження у вироку Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не довів обґрунтованість заявлених ним позовних вимог. Інформація, поширена на брифінгу посадовими особами Генеральної прокуратури України стосовно позивача, є суспільно значимою, тобто, вона була предметом громадського інтересу на час поширення такої інформації, оскільки стосувалась кримінального провадження, досудове розслідування у якому здійснювалось стосовно колишнього заступника голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації ОСОБА_1, таке право громадськості знати цю інформацію переважає над правом позивача на її захист, а тому, таке поширення інформації відповідає практиці застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , від імені якого діяв адвокат Ткаченко К. В., посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені ним позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що недостовірна інформація, яку просить спростувати позивач, безпідставно вказує на те, що ОСОБА_1 нібито причетний до викрадення особи та в непередбачений законом спосіб втручається в діяльність державних службовців, впливає на органи державної влади та органи місцевого самоврядування, незаконно втручається у здійснення правосуддя. Ця інформація є повністю недостовірною та безпідставною, носить негативний характер і порушує особисті немайнові права позивача на повагу його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, у зв`язку із чим підлягає скасуванню. Вирішуючи спір, суди не врахували принцип презумпції невинуватості, який забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, яку обвинувачено у вчиненні злочину, є винною, тоді як це ще не доведено у встановленому законом порядку. Також цей принцип поширюється на заяви, які роблять інші державні посадові особи щодо кримінальних проваджень, які тривають. Для виконання функцій з інформування суспільства про хід розслідування було б достатнім лише повідомити про кваліфікацію розслідуваних кримінальних правопорушень, про факт проведення обшуків, триваючі слідчі дії, не розкриваючи при цьому особу позивача та здобутої але не перевіреної судом у кримінальному провадженні інформації без розкриття подробиць, які ще не були підтверджені належним чином чи перевірені в ході судового слідства та не були підтверджені вироком суду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У січні 2017 року Генеральна прокуратура України подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якій зазначала, що на виконання положень статті 6 Закону України «Про прокуратуру», наказу Генерального прокурора України від 18 вересня 2015 року № 218 «Про організацію інформування суспільства щодо діяльності органів прокуратури України» у Генеральній прокуратурі України 29 грудня 2015 року відбувся брифінг прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_10 та слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_2, якими з дозволу органу досудового розслідування висвітлено інформацію щодо стану розслідування кримінального провадження.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 29 грудня 2016 року прокурором Генеральної прокуратури України ОСОБА_10 та слідчим Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 на прес-конференції (брифінгу) та на офіційному сайті Генеральної прокуратури України в повідомленні під назвою «В ході обшуків, проведених у ОСОБА_1 знайдено «чорнову» бухгалтерію та записи, що свідчать про рейдерське захоплення ряду підприємств», а також в мережі інтернет http://www.gp.gov.ua, на каналі Генеральної прокуратури України сервісу YouTube поширено інформацію такого змісту: «В ході обшуків вилучено «чорнову» бухгалтерію та записи, в яких зазначені витрати на фінансування народних депутатів, зокрема членів партії «Укроп», із зазначенням прізвищ ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та інших. Так, записи свідчать про виплату вказаним депутатам «тіньової» заробітної плати та фінансування інших витрат, зокрема, проживання в готелях, транспортні витрати, відрядження тощо. Отримання вказаних коштів депутати «відпрацьовували», ймовірно надаючи певні послуги, являючись, наприклад, в судові засідання та, вчиняючи різні дії з метою збурювання громадськості: викрикували лозунги, вчиняли бійки в судах, а також виступали в засобах масової інформації, поливаючи брудом опонентів своїх роботодавців» на замовлення.

…були знайдені та вилучені чорнові записи про перерахування коштів у Фонд оборони країни, фінансування членів політичної партії «Укроп», розміщення замовних матеріалів у ЗМІ, оплату участі громадськості у різних заходах, фінансування виборчих кампаній тощо.

Також є записи, де зафіксовані суми виплати в якості «заробітних плат» працівникам районних райвідділів міліції, суддям районних судів м. Дніпропетровська та інших українських судів за різні «послуги»: як-то зняття арештів з рахунків підприємств, контроль та супроводження кримінальних проваджень тощо. Вилучено матеріали, які свідчать про винесення судами рішень на замовлення вказаної злочинної організації.

... в рамках розслідування кримінального провадження були здобуті ряд аудіозаписів. На одному з них чути розмови між одним із вказаних народних депутатів та адвокатом ОСОБА_1. Під час розмови учасники обговорювали обставини викрадення Голови Держземагентства України ОСОБА_6. Також у розпорядженні слідства є аудіозапис розмов ОСОБА_1 з народними депутатами, де він вимагає від них невідкладно залишити засідання Верховної Ради і виїхати терміново в інше місто для виконання певних завдань; аудіозапис розмови з особою, що свідчить про його вплив на винесення рішень судами різних інстанцій в своїх злочинних цілях; аудіозапис про голосування депутатами міської ради м. Дніпропетровська за прийняття потрібних рішень тощо.

Серед вилучених в ході обшуків матеріалів є записи, які можуть свідчити про перерозподіл коштів від підприємств, захоплених в ході рейдерської діяльності. Так, згадуються окремі проекти під кодовими назвами «проект Чумаки», «Вагони», «Заправки», «Хлібзавод», зокрема інформація про витрати, вартість об`єктів, розподілення прибутків тощо».

Власником веб-сайту http://www.gp.gov.ua є Генеральна прокуратура України.

На сервісі YouTube існує офіційний канал Генеральної прокуратури України, створений з метою розміщення відеоматеріалів. За розміщення інформації відповідає прес-служба Генеральної прокуратури України.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що Прокуратурою м. Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні від 15 серпня 2014 року № 0002852 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, статтею 349, частиною четвертою статті 28, частиною другою статті 289, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 157, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 205, частиною другою статті 209, частинами першою, третьою статті 212, частиною п`ятою статті 27, частиною третьою статті 212 КК України. У межах цього кримінального провадженні 04 листопада 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 28, частиною тридцять третьою статті 27, статтею 349, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 27, частиною другою статті 289, частиною четвертою статті 28, частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 157 КК України.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - не можна.

Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач ОСОБА_1 з березня 2014 по березень 2015 року обіймав посаду заступника голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації, є публічною особою, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872?му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можуть розголошуватися лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Генеральною прокуратурою України оприлюднено деякі матеріали кримінального провадження, а також продемонстровано окремі здобуті під час розслідування докази.

Посилання ОСОБА_1 на порушенням відповідачем презумпції невинуватості є безпідставним, оскільки згідно зі статтею 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Наведене положення узгоджується із частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Тлумачення вказаного принципу здійснено Європейським судом з прав людини і означає заборону формування передчасної позиції, в якій би відображалася інформація про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вину було доведено відповідно до закону (рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1983 року у справі «Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland)). Це стосується і висловлювань, вчинених посадовими особами про перебіг розслідування кримінального провадження, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість особи (рішення Європейського суду з прав людини від 26 березня 2002 року у справі «Буткевічюс проти Литви» (Butkevicius v. Lithuania)).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 04 липня 2019 року у справі «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine) також зазначено, що частина друга статті 6 наведеної вище Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальне розслідування, роблячи це обережно.

В інформації, яку бажає спростувати позивач, відповідач не зазначав про винуватість ОСОБА_1 , а навпаки інформує громадськість про розслідування певного кримінального провадження, не порушуючи презумпцію невинуватості особи.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначив характер спірних правовідносин та встановив обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ткаченко Костянтин Валерійович, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк