ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м.Суми

Справа №591/695/19

Номер провадження 22-ц/816/5107/19

22-ц/816/5273/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Якубовський Ростислав Георгійович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», подані через представника адвоката Посметну Майю Миколаївну,

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Шелєхової Г.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення складено 19 вересня 2019 року, та на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Шелєхової Г.В., в приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст додаткового рішення складено 18 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі ПАТ «ПУМБ», банк), державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Якубовського Р.Г. (далі державний реєстратор), в якому просить скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 44300057 від 28 листопада 2018 року, про реєстрацію за банком права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати державного реєстратора поновити в Державному реєстрі запис про право власності на вказану квартиру за ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивує тим, що за кредитним договором №5765446 від 08.11.2007 року отримала від ПАТ «ПУМБ» 33 000 доларів США під 11,5 % річних на строк до 08.11.2027 року для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Для забезпечення виконання зобов`язання за цим договором в той же день був укладений договір іпотеки №5765465. У зв`язку з різким зростанням курсу долара США у неї виникла заборгованість. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23.12.2015 року з неї на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 21 447,04 доларів США. На виконання рішення суду звернуто стягнення на її зарплату. 29 січня 2019 року вона дізналася, що належна їй квартира 08 листопада 2018 року була перереєстрована за банком на підставі договору іпотеки. Вважає такі дії державного раєстратора незаконними, оскільки на неї розповсюджується дія положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім цього, зазначає про порушення процедури звернення стягнення на майно, зокрема щодо оцінки такого майна та направлення їй письмової вимоги про усунення порушень.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 17 вересня 2019 року позов задовольнив.

Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 44300057 від 28 листопада 2018 року, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Якубовським Р.Г., про реєстрацію за банком права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 3133377.

Зобов`язав державного реєстратора поновити в Державному реєстрі запис про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., номер в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 3133377, за ОСОБА_1 .

Стягнув з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1921 грн.

Скасував заходи забезпечення позову, накладені відповідно до ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 05 лютого 2019 року.

23 вересня 2019 року до Зарічного районного суду м. Суми від представника позивача адвоката Турченка С.П. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просить стягнути з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати професійної правничої допомоги в сумі 8000 грн.

Заява обґрунтована тим, що в позовній заяві зазначався орієнтований розмір судових витрат позивача для оплати правничої допомоги в сумі 8000 грн. Після ухвалення 17 вересня 2019 року рішення у справі, 18 вересня 2019 року позивач оплатила послуги адвоката відповідно до договору про надання правової допомоги та додаткової угоди у розмірі 8000 грн.

Зарічний районний суд м. Суми додатковим рішенням від 18 жовтня 2019 року заяву про стягнення судових витрат задовольнив частково.

Стягнув з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями ПАТ «ПУМБ» подало апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що за умовами кредитного договору всі валютні ризики під час виконання договору несе позичальник, кредит був наданий для придбання квартири, яка є забезпеченням виконання зобов`язання, та позивач була обізнана, що в разі неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, майно, яке є забезпеченням зобов`язання, може перейти у власність банку. Письмове застереження про задоволення вимог іпотекодержателя можна трактувати як згоду власника на відчуження, що виключає застосування мораторію відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вважає, що суд, скасувавши рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень та зобов`язавши державного реєстратора поновити в Державному реєстрі запис про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, тим самим вийшов за межі позовних вимог, порушивши при цьому принцип розподілу влади в частині цивільно-дискреційних повноважень, оскільки суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу влади. Зазначає, що належним способом захисту прав позивача є вимога про скасування запису про проведену державну реєстрацію.

Також зазначає, що оскільки рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 грудня 2015 року та вимоги-попередження стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмету іпотеку у свою власність позивачем не виконуються, то відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору у банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, в позасудовому порядку. Про намір набути право власності на спірну квартиру позивача було повідомлено 05 вересня 2016 року, правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки було відповідне застереження у п. 4.7 (4.7.1. 4.7.3.) іпотечного договору, яке прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Державному реєстратору був поданий вичерпний перелік документів для проведення реєстрації.

Крім цього зазначає, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовують в разі відсутності згоди власника на відчуження нерухомого майна, тоді як прийняття у власність банком спірної квартири відбулося за згодою позивача відповідно до вже зазначеного вище застереження.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2019 року ПАТ «ПУМБ», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити адвокату Турченку С.П. у задоволенні заяви.

В доводах апеляційної скарги посилається на вимоги ЦПК України, якими встановлено, що заява про надання доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення подається до закінчення судових дебатів, тоді як адвокатом не було дотримано вказаної норми, а самі докази були подані до суду з пропуском п`ятиденного строку. Вказує, що відповідно до п.2 ст. 182 ЦПК України заяви і клопотання подаються тільки в письмові формі. Крім того, зазначає, що розмір гонорару повинен встановлюватися умовами договору про надання правничої допомоги, однак у договорі не зазначений розмір гонорару, а додаток №1 наданий до іншого договору від 11 вересня 2019 року. До того ж, в додатку вказано, що оплата послуг адвоката повинна бути здійснена до прийняття рішення у справі, тоді як ОСОБА_1 здійснила оплату після розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Турченко С.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає про безпідставність викладених в апеляційній скарзі вимог відповідача, оскільки доводи, на які він посилається, були досліджені судом першої інстанції при розгляді справи. Також просить стягнути з ПАТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 5000 грн за оплату послуг адвоката під час апеляційного перегляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ «ПУМБ» адвоката Посметну М.М., яка підтримала апеляційні скарги, представника позивача адвоката Турченка С.П., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання зобов`язання; доцільним є застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який був прийнятий в умовах суттєвих змін економічної ситуації в країні з метою захисту окремих прав громадян, та відповідно до якого при реалізації іпотечного майна необхідне одержання згоди боржника, тоді як матеріали справи не містять доказів про повідомлення позивача про відчуження предмету іпотеки, про вартість житла, яке перейшло у власність банку, та як змінилася сума боргу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є відповідач, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №5765446, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 33 000 доларів США для придбання нерухомості, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 08 листопада 2027 року (а.с. 10-15).

Для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним вище договором в той же день між тими ж сторонами був укладений договір іпотеки №5765465 (а.с. 16-21).

У пп.1.2.3. договору іпотеки зазначено, що на момент укладення договору предмет іпотеки оцінено у сумі 203 140 грн. При цьому Сторони згодні з тим, що при зверненні стягнення та реалізації предмету іпотеки іпотекодержатель не буде зв`язаний або будь-яким чином обмежений зазначеною оціночною вартістю.

У п. 4.1. вказаного договору зазначено, що іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, зокрема у таких випадках: у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання; у разі невиконання вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобов`язання, зробленої на підставі закону, кредитного договору чи цього договору.

Згідно з п. 4.2. договору №5765465 звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: (1) за рішенням суду; (2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; (3)шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимоги іпотекодержателя. Визначені цим договором способи стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотекодержателю застосовувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановленні чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю сторін. У разі, якщо визначені цим договором та/або чинним законодавством заходи позасудового врегулювання з будь-яких причин не призвели до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі, іпотекодержатель вправі в будь-який час припинити процедуру позасудового врегулювання та звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за рішенням суду (за вибором іпотекодержателя).

П.4.4. договору іпотеки передбачено, що у разі порушення умов кредитного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про його виконання у не більш ніж тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та/або чинного законодавства України.

У п. 4.7.1. договору іпотеки вказано, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє іпотекодавця. В зазначеному повідомленні має міститися: підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим договором, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до п.4.7.2. договору іпотеки зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно з п.5.7. договору іпотеки будь-які повідомлення та документи, які надаються іпотекодержателем іпотекодавцю згідно умов цього договору, повинні бути викладені в письмовій формі та будуть вважатись наданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або телеграмою, за місцем проживання іпотекодавця, вказаним у ст.6 цього договору, або надані іпотекодавцю особисто. Сторони погодились, що повідомлення та/або документи вважаються отриманими іпотекодавцем на сьомий день з дня реєстрації іпотекодержателем рекомендованого листа або телеграми у відділенні поштового зв`язку/телеграфі (при цьому іпотекодавець несе ризик отримання таких листів та телеграм у строк, що перевищує 7 календарних днів), або в день особистого вручення іпотекодавцю, вказаний в повідомленнях та/або документах.

08 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу, за яким остання придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м. (а.с. 22).

На підставі вказаного договору 28 грудня 2007 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на спірну квартиру (а.с. 23).

10 квітня 2015 року ПАТ «ПУМБ» надіслало ОСОБА_1 . Вимогу №111 про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання у загальному розмірі 20 116,20 доларів США, та Вимогу №121 про усунення порушення основного зобов`язання, які ОСОБА_1 отримала 21 квітня 2015 року (а.с. 76, 77, 80-81).

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 23 грудня 2015 року стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 447,04 доларів США (а.с. 24).

05 вересня 2016 року ПАТ «ПУМБ» направило ОСОБА_1 Вимогу №2765 (попередження стосовно ухвалення рішення банком про прийняття предмету іпотеки у свою власність), в якому зазначено, що в разі непогашення протягом 30 днів заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 23 368,02 долара США, банк ухвалить рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність (а.с. 78-79).

Згідно з довідкою МЄІРЦ №348/121899 ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с. 27).

Висновком про вартість майна визначена вартість спірної квартири станом на 22 листопада 2018 року, яка складає 273 364 грн без ПДВ (а.с. 83)

28 листопада 2018 року державний реєстратор Якубовський Р.Г. прийняв рішення №44300057 про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ» (а.с 140).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 23 листопада 2018 року державним реєстратором Якубовським Р.Г. зареєстровано за ПАТ «ПУМБ» право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Підставами виникнення права власності зазначено кредитний договір №5765446 від 08 листопада 2007 року, договір іпотеки №5765465 від 08 листопада 2007 року, Вимога банку №2765 від 05 вересня 2016 року (а.с. 25-26).

11 грудня 2018 року за вих.№КНО-44.2.5/312 ПАТ «ПУМБ» направило ОСОБА_1 письмове повідомлення про забезпечення звільнення предмету іпотеки за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з реалізацією банком права на звернення стягнення на предмет іпотеки через неналежне виконання умов кредитного договору №5765446 та прийняття у власність вказаної квартири (а.с. 35).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 12 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання.

Відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за неналежне виконання умов кредитного договору, який Зарічним районним судом м. Суми був задоволений, а ОСОБА_1 , згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників станом на 29 січня 2019 року, є боржником у виконавчому провадженні №54841763 (а.с. 31).

Тобто, вказане рішення суду від 23 грудня 2015 року виконується і доказів протилежного відповідачем не надано.

За змістом частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з частинами 1-3 статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частинами 1-5 статті 37 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Підстави для державної реєстрації прав визначені у статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зокрема у п.1 ч.1 вказано, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (далі Порядок).

Пунктом 61 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

За такого правового врегулювання, що звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки можливе лише за умови подання до державного реєстратора вичерпного переліку документів, які, в свою чергу, необхідно перевірити не тільки на наявність, а й на їх зміст та повноту.

Договір іпотеки №5765465 від 08 листопада 2007 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Іпотека за договором №5765465 здійснюється без видачі заставної (п. 1.2. договору).

З матеріалів справи вбачається, що державним реєстратором при прийнятті спірного рішення не враховано вимоги п.61 Порядку та не перевірено надходження до позивача як іпотекодавця від іпотекодержателя Вимоги №2765 від 05 вересня 2016 року про усунення порушень.

Разом з цим, п. 5.7. договору іпотеки сторони погодили, що письмові повідомлення будуть вважатись наданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або телеграмою, за місцем проживання іпотекодавця, або надані іпотекодавцю особисто. Також сторони погодились, що повідомлення та/або документи вважаються отриманими іпотекодавцем на сьомий день з дня реєстрації іпотекодержателем рекомендованого листа або телеграми у відділенні поштового зв`язку/телеграфі. Однак, в матеріалах справи відсутні докази отримання ОСОБА_1 вищенаведеної Вимоги або реєстрації рекомендованого листа.

Також колегія суддів звертає увагу, що у Вимозі відсутня інформація про вартість майна, за якою відбувається зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того у Вимозі розмір заборгованості визначений станом на 05.09.2016 року, а із заявою до державного реєстратора банк звернувся 28.11.2018 року, тобто більше ніж через два роки.

У Вимозі №2765 від 05 вересня 2016 року зазначено, що ціна встановлюється на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Суду першої інстанції був наданий Висновок про вартість майна від 22 листопада 2018 року, однак не надано Звіт про оцінку, тоді як у Висновку вказано, що методика і порядок розрахунку викладені у Звіті про оцінку, який є невід`ємною частиною Висновку.

З огляду на викладене вбачається, що Вимога банку №2765 була оформлена у 2016 року, тоді як оцінку майна банк провів лише у 2018 року, що свідчить про невідповідність Вимозі положенням Закону України «Про іпотеку» та іпотечному договору на час її складення.

Стосовно заперечень відповідача про застосування судом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» N 1304-VII (далі Закон N 1304-VII), колегія суддів зазначає таке.

У 2014 році внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти громадяни України втратили значну частину своїх коштів. Через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мали можливості обслуговувати кредитні зобов`язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи почали масово звертати стягнення і примусово вилучати у таких боржників рухоме і нерухоме майно. З метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов`язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладених з фінансовими установами та банками України, було прийнято Закон N 1304-VII, основною метою якого, до прийняття і набуття чинності законодавством у цій сфері, є відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, сприяння мінімізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов`язань та убезпечити громадян України, що мають невиконані зобов`язання за кредитними договорами в іноземній валюті від виникнення скрутної фінансової ситуації (з пояснювальної записки до проекту Закону N 1304-VII).

Доводи відповідача про те, що підписання позивачем договору іпотеки із застереженням свідчить про її згоду на прийняття предмету іпотеки у власність банком в рахунок погашення боргу в разі невиконання умов кредитного договору, не заслуговують на увагу, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна.

Отже, визначальним при вирішенні спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті на придбання саме цього житла, загальна площа квартири складає 39,1 кв.м, позивач зареєстрована у спірній квартирі та використовує її як місце свого постійного проживання, відомості про інше нерухоме майно, яке б перебувало у власності ОСОБА_1 , у реєстрі відсутні, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідають вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію за банком права власності на квартиру, є неналежним способом захисту, оскільки Законом України «Про іпотеку», яким регулюються спірні правовідносини, передбачено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Не ґрунтуються на вимогах закону посилання відповідача про недотримання судом вимог ЦПК України при прийнятті в судовому засіданні 17 вересня 2019 року усної заяви від адвоката Турченка С.П. про надання ним доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Так, п.2 ст. 182 ЦПК України передбачено подання заяв, клопотань і заперечень в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

В той же час, ч. 8 ст. 141 ЦПК України не містить вказівки на письмову форму заяви про надання доказів про розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Адвокат Турченко С.П. на стадії судових дебатів заявив про намір подати докази понесених ОСОБА_1 судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Відповідно до ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 3ст. 124 ЦПК України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Оскаржуване рішення було ухвалене 17 вересня 2019 року, докази витрат на оплату професійної правничої допомоги були подані до Зарічного районного суду м. Суми 23 вересня 2019 року, тобто в межах п`ятиденного терміну (22 вересня 2019 року був вихідний день).

Стосовно неналежності доказів понесених ОСОБА_1 витрат на оплату послуг адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.

У справі, що переглядається витрати на правову допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги від 01 лютого 2019 року, додатком №1до цього договору, розрахунком витрат часу адвоката та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 1 від 18 вересня 2019 року про оплату послуг адвоката в розмірі 8 000 грн (а.с. 206-209 т. 1).

Щодо зазначення в назві додатку №1 дати договору, за яким стягуються витрати на оплату послуг адвоката, 11 вересня 2019 року, то колегія суддів вважає це опискою, оскільки далі по тексту вбачається, що спірний додаток №1 складений до договору про надання правової допомоги від 01 лютого 2019 року у справі про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2018 року, тобто у справі, що переглядається.

Пунктом другим додатку №1 до договору передбачено сплату гонорару протягом розгляду справи в Зарічному районному суді м. Суми до моменту прийняття рішення. Відповідач вказує, що ОСОБА_1 оплатила послуги адвоката після ухвалення рішення у справі, а саме 18 вересня 2019 року.

На це колегія суддів зазначає, що за приписами частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Відповідно до приписів статей 626, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, договір про надання правової допомоги від 01 лютого 2019 року, укладений між адвокатом Турченком С.П. та ОСОБА_1 , регулює правовідносини між ними. В результаті виконання договору та за домовленістю контрагентів між собою, гонорар був виплачений 18 вересня 2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи відповідач не надає. Між тим, суд дослідив докази про наявність судових витрат у позивача (договір про надання правових послуг, додаток до договору №1, розрахунок часу адвоката та квитанцію про оплату послуг адвоката).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання співмірності, місцевий суд врахував складність справи та виконані адвокатом роботи, визначив час, який адвокат витратив для участі у судових засіданнях, та прийшов до правильного висновку про те, що реальні витрати позивача на правничу допомогу становлять 6000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач не наводить переконливих чи таких, що не були враховані судом першої інстанції, аргументів щодо не співмірності таких витрат. Відповідач лише зазначає, що позивачем не надано документів на обґрунтування понесених витрат на оплату послуг адвоката та вказує на малозначність справи.

Отже, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що справедливим і співмірним із складністю справи є визначення судом першої інстанції розміру гонорару в сумі 6000 грн, такі витрати є розумними, доведеними, обґрунтованими, пов`язані з розглядом справи в суді та її підготовкою до судового розгляду адвокатом.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване за ПАТ «ПУМБ» з порушенням чинного законодавства та без дотримання умов договору іпотеки, укладеного між сторонами 08 листопада 2007 року, а рішення державним реєстратором Якубовським Р.Г. про державну реєстрацію права власності за банком прийнято з порушенням вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, отже це рішення підлягає скасуванню, а запис про право власності на спірну квартиру на ОСОБА_1 в Державному реєстрі підлягає поновленню.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі ст. 141 ЦПК України за наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції з АТ «Перший Український Міжнародний банк» на користь позивача підлягають стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, які з урахуванням положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України колегія суддів визначає в розмірі 1500 гривень.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», подану через представника адвоката Посметну Майю Миколаївну, залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року та додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 18 жовтня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2019 року.

Головуючий Т.А. Левченко

Судді: О.І. Собина

І.В. Орлов