Постанова

Іменем України

05 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 369/12103/16-ц

провадження № 61-28825св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 та його представника - адвоката Зьоми В`ячеслава Олександровича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року у складі судді Волчка А. Я. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Сліпченка О. І., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, заперечень на позов і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів, сплачених за попереднім договором, штрафу, відшкодування інфляційних збитків та трьох відсотків річних,посилаючись на те, що 28 березня 2016 року між ним та ОСОБА_2 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_3 , було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який будується на земельній ділянці, що належить відповідачу на праві приватної власності. Відповідно до умов указаного попереднього договору він сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 463 360 грн, а відповідач мав ввести житловий будинок в експлуатацію у II кварталі 2016 року. Відповідач свого обов`язку з укладання основного договору не виконав, об`єкт договору не побудував, у власність покупця не передав, чим порушив умови попереднього договору. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з відповідача сплачені грошові кошти в розмірі 463 360 грн, штраф - 23 168 грн, інфляційні збитки - 28 302,03 грн, три відсотки річних - 6 798,48 грн, а також судові витрати.

В запереченні на позовну заяву ОСОБА_2 зазначив, що будинок продовжує будуватися і обставини, які мають передувати укладенню основного договору, не настали. Тривалість будівельних робіт пов`язана з неодноразовим втручанням контролюючих та дозвільних органів у процес ведення будівництва. Він не відмовляється від прийнятих на себе зобов`язань, попередній договір купівлі-продажу квартири є чинним, тому в нього не виникло будь-яких обов`язків щодо повернення коштів.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що підписавши попередній договір, його сторони погодилися з усіма його умовами і позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, тому відсутні правові підстави для стягнення сплачених грошових коштів за попереднім договором, штрафу, відшкодування інфляційних збитків та трьох відсотків річних.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умовами укладеного між сторонами попереднього договору купівлі-продажу квартири передбачено виникнення зобов`язання продавця щодо укладення основного договору та передачі квартири покупцю тільки після отримання сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта, введення будинку в експлуатацію та проведення покупцем кінцевих розрахунків за фактично збудовану квартиру, однак будинок продовжує будуватися та в експлуатацію не введений, тому строк укладення основного договору не настав і правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 та його представник - адвокат Зьома В. О. подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та його представника - адвоката Зьоми В. О. мотивована тим, що рішення суду першої інстанції не містить висновків за наслідками аналізу умов попереднього договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2016 року, а суд апеляційної інстанції дійшов безпідставних висновків стосовно того, що строк укладення основного договору не настав. Відповідач порушив свої зобов`язання, передбачені умовами попереднього договору, щодо здачі житлового будинку в експлуатацію не пізніше II кварталу 2016 року та щодо укладення з позивачем основного договору, тому суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення статті 635 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 травня 2018 року справу № 369/12103/16-цВищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 28 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені якого на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_3 , було укладено нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири (будівельний № 105 ), розміщеної на 6 поверсі 2 секції загальною площею згідно з проектною документацією 36,20 кв. м , що знаходиться в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить відповідачу на праві власності.

На виконання умов пунктів 3.1, 3.2 зазначеного договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти в сумі 463 360 грн.

Відповідно до пункту 2.1 попереднього договору сторони зобов`язалися в майбутньому в обумовлений в пункті 4.3 цього договору строк укласти договір купівлі-продажу (основний договір).

Згідно з пунктами 4.1, 5.1.1 попереднього договору сторони визначили орієнтовний строк введення житлового будинку в експлуатацію - не пізніше ІІ кварталу 2016 року.

Пунктом 4.3 попереднього договору передбачено, що основний договір укладається протягом 3 (трьох) місяців після отримання продавцем сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта чи іншого документа, що підтверджує введення житлового будинку в експлуатацію.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на час розгляду справи житловий будинок в експлуатацію не введений, його будівництво продовжується.

Згідно з пунктом 8.2 попереднього договору одностороння відмова від цього договору не допускається.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що вирішуючи спір про повернення сплачених за договором коштів та відшкодування збитків, завданих одній із сторін попереднього договору, суду слід встановити строк настання обов`язку укладення сторонами основного договору, чи мало місце необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладення договору, а також з`ясувати умови відповідальності, які були встановлені попереднім договором.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, правильно застосувавши наведені вище норми матеріального права та врахувавши умови укладеного між сторонами попереднього договору купівлі-продажу квартири, обґрунтовано виходили з того, що строк для укладення основного договору не настав, оскільки спірний будинок не введений в експлуатацію.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач порушив свої зобов`язання, передбачені умовами попереднього договору купівлі-продажу квартири, щодо здачі житлового будинку в експлуатацію не пізніше II кварталу 2016 року, не можуть бути підставою для висновку щодо настання строку укладення основного договору, оскільки обов`язок укладення такого договору сторони визначили умовами пунктів 2.1, 4.3 попереднього договору, а саме - протягом 3 (трьох) місяців після отримання продавцем сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта чи іншого документа, що підтверджує введення житлового будинку в експлуатацію.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 3 ЦК України презюмує свободу договорів разом із рівністю учасників цивільних відносин, а також справедливість, добросовісність та розумність як загальні засади цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладаючи вищевказаний попередній договір купівлі-продажу квартири та підписуючи його, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема визначили умови, з настанням яких (отримання продавцем сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта чи іншого документа, що підтверджує введення житлового будинку в експлуатацію) у кожної зі сторін виникає обов`язок у майбутньому щодо укладення основного договору.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про стягнення сплачених грошових коштів за попереднім договором, штрафу, відшкодування інфляційних збитків та трьох відсотків річних.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням того, що інші наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Ці доводи зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Зьоми В`ячеслава Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов