КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/10496/18

номер провадження: 22-ц/824/7330/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

суддів: Мережко М.В., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року у складі судді Кушнір С.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що з 17 листопада 2000 року він з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбу, від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказував, що з 2013 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, оскільки вони втратили почуття взаємоповаги, любові, довіри, а також між ними відбуваються постійні сварки через зловживання відповідачем алкогольними напоями. Зазначав, що вони не ведуть спільне господарство, шлюбні відносини не підтримують. Шлюб став носити формальний характер, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Зазначав, що спору про поділ спільного майна подружжя та спору про те з ким має проживати дитина між сторонами немає.

З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просив розірвати шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_1 , зареєстрований 17 листопада 2000 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 900.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 листопада 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №900 - розірвано.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що причини, на підставі яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення. Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача та порушує конституційний принцип вільної згоди жінки і чоловіка на шлюб.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав достатнього строку для примирення сторін. Вказує, що доводи позивача про те, що шлюбні відносини між сторонами припинені з 2013 року, сторони не ведуть спільного господарство, а також те, що відповідач не займається вихованням сина, не підтверджені належними доказами, однак суд першої інстанції цих доводів не перевірив. Зазначає, що позивач зловживає алкогольними напоями і з цього приводу до червня 2018 року знаходився на обліку в Київській міській клінічній лікарні «Соціатерапія». Вказує, що саме її боротьба із пияцтвом позивача викликали у нього обурення, що призвело до його звернення до суду з даним позовом. Тому без неї позивач втратить контроль над собою, у зв`язку з цим, вважає, що відсутні підстави для розірвання шлюбу. Також вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовна заява не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства щодо її змісту.

Позивач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 листопада 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Московського районного управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис № 900. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч.3,4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ст.ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи. У справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).

Отже, надання додаткового строку для примирення, як і тривалість такого строку (але не більше шести місяців), є виключно правом суду, а не його обов`язком.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12 лютого 2019 року за клопотанням відповідача сторонам надано строк для примирення один місяць і провадження у справі зупинено до закінчення строку на примирення (а.с.58-59).

Судом першої інстанції встановлено, що за вказаний строк примирення між сторонами не досягнуто. Позивач в судовому засіданні наполягав на розірванні шлюбу з відповідачем.

Також судом першої інстанції встановлено, що фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать про те, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбі суперечить інтересам позивача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову і розірвав шлюб, оскільки в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам одного з подружжя.

Колегія суддів не бере до уваги як необгрунтовані доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав достатнього строку для примирення сторін.

Як зазначалось вище, ухвалою суду від 12 лютого 2019 року сторонам надано строк для примирення один місяць і провадження у справі зупинене. У вказаний період сторонами не досягнуто згоди щодо збереження сім`ї, позивач наполягає на розлученні. Отже, колегія суддів прийшла до висновку, що місячний термін був достатній для врегулювання питання збереження сім`ї сторін.

Відхиляючи доводи відповідача щодо незначного строку на примирення, колегія суддів враховує, що на момент вирішення справи в суді апеляційної інстанції, тобто через один рік і чотири місяці після подачі позову, сторонами не досягнуто згоди щодо збереження сім`ї, що свідчить про зваженість та послідовність прийнятого позивачем рішення про розлучення, а також свідчить про правильність прийнятого судом рішення щодо строку на примирення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що закріплена у ст.111 СК України норма щодо примирення є диспозитивною, оскільки, суд має вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 11 червня 2019 року у справі № 605/434/18.

Посилання відповідача на можливість збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивач настоює на розлученні, що у свою чергу свідчить про його стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї.

Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, а за ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Тобто, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у ст.16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» у ч.1 підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги що позовна заява не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства щодо її змісту, не заслуговують на увагу, оскільки вони не впливають на висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді