Головуючий суду 1 інстанції - Шовкун В.О.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 418/1061/18
Провадження № 22-ц/810/1019/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Авалян Н.М., Яреська А.В.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ»

на рішення Міловського районного суду Луганської області від 23 жовтня 2019 року, ухвалене у складі судді Шовкуна В.О. в смт. Мілове Луганської області,

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказало, що11 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-900/060/2008, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 75000 грн, остаточною датою повернення якого є 11 квітня 2023 року. Виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечено шляхом укладення 11 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 договору поруки № SR-900/060/2008. Банк виконав свої зобов`язання, але відповідач не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі.

19 травня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ«ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено договір про відступлення права вимоги № 19/05/2017 року, відповідно до якого позивач набув права вимоги до відповідачів за вказаним кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за зазначеним кредитним договором у відповідача існує заборгованість у розмірі 87273,78 грн, що складається з загальної суми боргу - 56101,36 грн, суми процентів - 9787,43 грн., 3 % річних - 3917,87 грн, та інфляційних нарахувань у розмірі 17467,12 грн.

Позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» заборгованість за кредитним договором № МL-900/060/2008 від 11 квітня 2008 року в розмірі 87273,78 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 23 жовтня 2019 року позов товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальність «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» заборгованість за кредитним договором № МL-900/060/2008 від 11 квітня 2008 року у розмірі 76611,41 грн, яка складається з суми основного боргу - 56101,36 грн, процентів нарахованих на суму боргу - 9787,43 грн, інфляційних нарахування - 8637,62 грн, 3% річних від простроченої суми - 2 085 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові втрати.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що погашення кредиту визначене періодичними платежами, при нарахуванні втрат від інфляції, а також і 3 відсотків річних, безпосереднє значення мають встановлені (погоджені) суми щомісячних платежів та точні строки (дати) їх погашення. Документом, яким були встановлені розміри та строки повернення частин кредиту, згідно п.п. 1.5.1. частини 2 кредитного договору, є графік платежів, який суду не наданий та відсутній і у позивача, що ставить під сумнів правильність здійснених позивачем нарахувань та позбавляє суд можливості перевірити зроблений позивачем розрахунок. При цьому, ОСОБА_1 визнається борг на суму 65101,36 грн, який складається з загальної суми боргу та процентів, та частково визнаються нараховані 3% річних та інфляційні збитки, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про стягнення з боржника ОСОБА_1 вказаних нарахувань лише у частині, яка ним визнається.

Також, суд першої інстанції виходив в того, що виконання зобов`язання за кредитним договором забезпечено шляхом укладення договору поруки з відповідачем ОСОБА_2 , строк дії якого не встановлено. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з боржника та поручителя у солідарному порядку 27 червня 2018 року, змінивши тим самим строк виконання основного зобов`язання. Проте розрахунок заборгованість за кредитним договором у межах строку дії поруки позивач суду не надав, у позивача відсутній графік платежів, яким визначені строки та розміри повернення кредиту, що має безпосереднє значення при здійсненні розрахунків, тому невідомою є сума, яка підлягала б стягненню з поручителя. У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог до поручителя у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» просить скасувати рішення Міловського районного суду Луганської області від 23 жовтня 2019 рок та ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів суму боргу за кредитним договором у розмірі 76611,41 грн, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» зазначило, що позивач звернувся із позовом у червні 2018 року та в процесі розгляду справи 04 лютого 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким внесено зміни до статті 559 ЦК України. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, тому строк позовної давності до поручителя за договором поруки, строк якої не встановлено, складає три роки та не сплив за жодним із платежів, оскільки позов подано у червні 2018 року, а зобов`язання щодо погашення кожного з чергових платежів було порушено у червні 2016 року.

(2) Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі просили рішення Міловського районного суду Луганської області від 23 жовтня 2019 року залишити без змін, оскільки вважають необґрунтованими намагання позивача застосувати до даних правовідносин положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким були внесені зміни у статтю 559 ЦК України щодо збільшення строку давності для пред`явлення кредитором позову до поручителя із 6-ти місяців до 3-х років, так як згідно положень статей 8, 58 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно резолютивної частини рішення Конституційного Суду № 1-рп/99 від 09.02.1999 року положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). У даному випадку це конституційне право щодо незворотності дії законів у часі напряму як раз і стосується відповідачів як фізичних осіб.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. У відзиві на апеляційну скаргу позивачі просять судовий розгляд справи здійснювати без їх участі та їх представника у судових засіданнях.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальність «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» заборгованість за кредитним договором № МL-900/060/2008 від 11 квітня 2008 року у розмірі 76611,41 грн, ніким із сторін в установленому законом порядку не оскаржується, тому в цій частині рішення суду не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" № 12 від 24.10.2008 року, згідно яких у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного розгляду справи є рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за кредитним договором у розмірі 76611,41 грн.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що згідно копії кредитного договору № МL-900/060/2008 від 11 квітня 2008 року ЗАТ «ОТП Банк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 75000 грн, який має погашатися рівними частинами протягом строку дії договору, у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, датою остаточного повернення є 11 квітня 2023 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі фіксованого відсотка, що складає - 1,99 % річних та процентної ставки FIDR. Повернення відповідної частини кредиту здійснюється щомісяця у розмірі та строки визначені у графіку платежів. Підпунктом 1.9.1. пункту 1.9. частини 2 договору встановлено право банку на дострокове виконання зобов`язань боржником.

Відповідно до копії договору поруки № SR - 900/060/2008 від 11 квітня 2008 року ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_1 його боргових зобов`язань за кредитним договором № ML - 900/060/2008 в повному обсязі, як солідарні боржники. Термін дії договору встановлено до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором, а відповідальність поручителя припиняється після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі.

Згідно копії договору про відступлення права вимоги № 19/05/17 від 19 травня 2017 року ПАТ «ОТП Банк», що є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», передав у повному обсязі позивачу право вимоги виконання боржником боргових зобов`язань за вказаним кредитним договором в розмірі загальної суми боргу, що складає 56101,36 грн, та нарахованої суми процентів, що складає 9787,43 грн, разом - 65 888,79 грн, та права за договором поруки.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 19 травня 2017 року ОСОБА_1 11 травня 2016 року здійснив останній платіж на погашення кредиту за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 56101,36 грн та 9787,43 грн - відсотків за користування кредитом. Погашення кредиту до 11 травня 2016 року відповідач здійснював не рівними частинами. Згідно розрахунків заборгованості по відсотках ОСОБА_1 01 серпня 2016 року здійснив останню оплату нарахованих відсотків та сума заборгованості за відсотками склала 9416,60 грн, а сума заборгованості по відсотках нарахованих на прострочену заборгованість склала 370,83 грн та останній платіж здійснено відповідачем 28 березня 2016 року.

Згідно розрахунків з 19 травня 2017 року по травень 2018 року 3% річних від простроченої суми складає 2090,39 грн, а збитки від інфляції - 8 638,02 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» до поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що виконання зобов`язання за кредитним договором забезпечено шляхом укладення договору поруки з відповідачем ОСОБА_2 , строк дії якого не встановлено. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з боржника та поручителя у солідарному порядку 27 червня 2018 року, змінивши тим самим строк виконання основного зобов`язання. Проте розрахунок заборгованість за кредитним договором у межах строку дії поруки позивач суду не надав, у позивача відсутній графік платежів, яким визначені строки та розміри повернення кредиту, що має безпосереднє значення при здійсненні розрахунків, тому невідомою є сума, яка підлягала б стягненню з поручителя. При цьому суд вважав, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі апеляційний суд вважає, що рішення суд в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону і обставинам справи та правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України)

Згідно частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 квітня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено догові поруки № SR-900/060/2008, за умовами якого поручитель зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_1 його боргових зобов`язань за кредитним договором № ML - 900/060/2008 в повному обсязі, як солідарні боржники.

19 травня 2017 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ«ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено договір про відступлення права вимоги № 19/05/2017 року, відповідно до якого позивач набув права вимоги до відповідачів як за кредитним договором, так і за договором поруки.

У пункті 4.1 договору поруки № № SR-900/060/2008 від 11 квітня 2008 року передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором.

В частині першій статті 251 ЦК України зазначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Оскільки право кредитора і обов`язок поручителя по закінченню договору поруки припиняються, тому жодних дій щодо реалізації права в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 1411/3467/12, постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц, постанові від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11.

Відповідно до п. 4 кредитного договору від 11 квітня 2008 року повернення кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів.

Графік платежів підписується обома сторонами, є невід`ємною частиною до цього договору (Додаток № 1).

Пунктом 1.5 частини 2 кредитного договору передбачено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку платежів.

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів - ануїтетних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на підставі договору.

Правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року та у постанові від 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором, повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Згідно Реєстру боржників, що є Додатком № 1 до договору про відступлення права вимоги № 19/05/17 від 19 травня 2017 року, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № ML - 900/060/2008 від 11 квітня 2008 року заборгованість становить 65888,79 грн, яка складається з: 56101,36 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9787,49 грн - загальна сума процентів, нарахованих на суму заборгованості.

Оскільки строк пред`явлення вимоги до поручителя обраховується окремо за кожним щомісячним платежем, а відтак стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 , як з поручителя, солідарно з ОСОБА_1 , має відбуватись у межах шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу відповідної частини основного зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом банк звернувся до суду 20 червня 2018 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті, тому порука є такою що припинена в частині щомісячних платежів, строк внесення яких настав за шість місяців до звернення і цим позовом. Таким чином, порука в частині щомісячних платежів, строк виконання яких настав до 20 грудня 2017 року припинена.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що заборгованість, яку може бути стягнуто солідарно з боржника і поручителя обліковується за період з 21 грудня 2012 року по дату остаточного повернення кредиту 11 квітня 2023 року.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Міловським районним судом Луганської області ухвалою від 01 серпня 2019 року за клопотанням представника відповідача зобов`язано ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ«ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» надати суду належним чином засвідчену копію Графіку платежів, де визначені строки та розміри повернення кредиту, згідно кредитного договору № ML - 900/060/2008 від 11 квітня 2008 року.

На виконання зазначеної ухвали суду ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ«ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» повідомило суд, що товариство не має можливості надати графік платежів до кредитного договору, так як відсутній у позивача (Т.2 а.с.2).

Отже, позивачем на запит суду у відповідності до вимог ст. 12,81 ЦПК України не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, а саме Графік платежів до кредитного договору, який є йогоневід`ємною частиною, в якому визначені строки та розміри повернення кредиту, саме для визначення заборгованості за тілом кредиту в межах строку дії поруки. Здійснити розрахунок заборгованості в межах строку дії поруки апеляційний суд не має можливості у зв`язку з відсутністю зазначених вище документів, а документів, які містяться в матеріалах справи, не достатньо.

Враховуючи неможливість судом встановити фактичні обставини справи внаслідок ненадання позивачем на вимогу суду доказів, які б слугували підставою для розрахунку заборгованості за тілом кредиту в межах строку дії поруки, тому колегія суддів позбавлена можливості здійснити такий розрахунок.

З урахуванням викладеного довід апеляційної скарги про застосування до вказаних правовідносин Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» не заслуговує на увагу.

За таких обставин, правильними є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з поручителя заборгованості за тілом кредиту, оскільки позивачем не надано розрахунку заборгованості за кредитним договором у межах строку дії поруки, графік платежів, який є невід`ємною частиною договору, яким визначені строки та розміри повернення кредиту, що має безпосереднє значення при здійсненні розрахунків, тому невідомою є сума, яка підлягала б стягненню з поручителя.

Щодо нарахування та стягнення процентів

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за процентами в сумі 9787,43 грн.

Згідно Реєстру боржників, що є Додатком № 1 до договору про відступлення права вимоги № 19/05/17 від 19 травня 2017 року, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № ML - 900/060/2008 від 11 квітня 2008 року заборгованість становить 65888,79 грн, яка складається з: 56101,36 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9787,49 грн - загальна сума процентів, нарахованих на суму заборгованості.

Із наданого позивачем до суду розрахунку заборгованості по процентам вбачається, що позивачем заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 9787,49 грн розрахована станом на 11 травня 2017 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що сума заборгованості по процентам 9787,49 грн, яку просить стягнути позивач, розрахована станом на час укладення між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ«ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» договору про відступлення права вимоги № 19/05/17 від 19 травня 2017 року.

Як зазначалося вище, кредитним договором № ML - 900/060/2008 від 11 квітня 2008 року передбачено щомісячне погашення нарахованих процентів.

Оскільки строк пред`явлення вимоги до поручителя обраховується окремо за кожним щомісячним платежем, а відтак стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_2 , як з поручителя, солідарно з ОСОБА_1 , має відбуватись у межах шестимісячного строку з моменту настання строку погашення чергового платежу відповідної частини основного зобов`язання.

З позовом банк звернувся до суду 20 червня 2018 року, що підтверджується штампом на поштовому конверті, тому порука в частині вимоги про стягнення з поручителя заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 9787,49 грн, яка виникла станом на 11 травня 2017 року, припинена.

Відповідно до частини першої до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Єдиним доводом апеляційної скарги є те, що товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» звернулося із позовом у червні 2018 року та в процесі розгляду справи 04 лютого 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», яким внесено зміни до статті 559 ЦК України. Цей Закон як вважає позивач поширюється і на правовідносини, що є предметом розгляду даного судового провадження, оскільки виникли до введення його в дію і продовжують існувати після введення в дію, тому строк позовної давності до поручителя за договором поруки, строк якої не встановлено, складає три роки та не сплив за жодним із платежів.

Даний довід апеляційної скарги не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який введено в дію 04 лютого 2019 року, вказаний Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію.

Як зазначалося вище позивачем заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 9787,49 грн розрахована станом на 11 травня 2017 року, із позовом банк звернувся до суду 20 червня 2018 року, тому положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», не підлягають застосуванню до вказаних вище правовідносин, оскільки з позовом банк звернувся до суду поза межами шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання, а зміни до ч. 4 статті 559 ЦК України внесені на підставі вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 3 липня 2018 року, який набрав чинності 04 лютого 2018 року, тобто після припинення поруки в частині процентів.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» залишити без задоволення.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 23 жовтня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2019 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Н.М. Авалян

А.В. Яресько