Постанова

Іменем України

05 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 638/11945/16

провадження № 61-42665св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_3,

треті особи: об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Римарська-25», Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Харківська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2018 року в складі судді Хайкіна В. М. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2018 року в складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі - ГУ ДВС У Харківській області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_3, треті особи: об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Римарська-25», Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Харківська міська рада, про виселення із службової квартири.

На обґрунтування позову зазначало, що у 2012 році ОСОБА_1., перебуваючи у трудових відносинах з Державною податковою службою у Харківській області, отримав у користування службове житло, а саме трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2, у яку він вселився разом із сім'єю на підставі ордеру на житлове приміщення від 29 березня 2012 року № 065434, виданого згідно з рішенням виконкому Харківської міськради від 28 березня 2012 року № 161 на право займання жилого приміщення сім'єю з 5 осіб (він, дружина, донька, донька, онук).

12 березня 2014 року між ГУ Міндоходів у Харківській області, правонаступником якого є ГУ ДФС у Харківській області та ОСОБА_1 укладено договір найму службового жилого приміщення, за умовами якого наймодавець надає наймачу та членам його сім'ї на період трудових відносин у користування дане службове жиле приміщення для проживання на такий же строк. Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04 квітня 2014 року № 795-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області за угодою сторін. ОСОБА_1. разом із членами сім'ї мав звільнити займане житлове приміщення у зв'язку із припиненням трудових відносин, про що направлялись листи, однак відповіді на них отримано не було.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив виселити відповідачів із службової квартири.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2018 року, в задоволенні позову ГУ ДВС У Харківській областівідмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що підстав для виселення не встановлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ГУ ДВС У Харківській областіподало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували те, що вимоги статті 125 ЖК УРСР, у якій закріплено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними, не можуть застосовуватись до даних правовідносин, оскільки ОСОБА_3 не є одинокою особою з неповнолітньою дитиною, так як 05 липня 2016 року нею було укладено шлюб із ОСОБА_7 Крім того, 29 жовтня 2015 року на підставі договору дарування ОСОБА_3. отримала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 65,3 кв. м. Зазначало, що службова жила квартира ОСОБА_1 була надана ГУ Міндоходів у Харківській області. Оскільки ДПА у Дніпропетровській області та ГУ Міндоходів у Харківській області є різними юридичними особами, для визначення права на проживання у спірній квартирі, що надана ГУ Міндоходів у Харківській області, не може враховуватись у період роботи ОСОБА_1 у ДПА у Дніпропетровській області. Посилання суду апеляційної інстанції на Положення про порядок забезпечення жилими приміщеннями працівників органів державної податкової служби України, затвердженого наказом ДПА України від 20 серпня 2008 року № 543, яким передбачено порядок розрахунку стажу роботи, вважають необґрунтованим, оскільки воно регулює питання постановки на квартирний облік, а не виселення із службової квартири. Враховуючи викладене, ГУ ДВС у Харківській області вважає, що оскаржувані рішення прийняті судами без дотримання норм правових актів щодо спірних правовідносин, з наданням невірної оцінки обставинам справи.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1. з 22 грудня 1983 року працював у органах МВС, ДФС та реорганізованих в неї службах.

Наказом Державної податкової служби України від 30 грудня 2011 року № 635-о «Про призначення ОСОБА_1» ОСОБА_1 призначено на посаду голови державної податкової служби у Харківській області із залишенням у кадрах податкової міліції, звільнивши з посади першого заступника голови - начальника управління податкової міліції державної податкової адміністрації у Харківській області.

Рішенням Міськвиконкому від 06 березня 2012 року № 129 у будинку АДРЕСА_2 податковій службі у Харківській області передана для заселення трикімнатна квартира АДРЕСА_2 для організації службового житла.

Згідно з витягом з протоколу міської громадської комісії з житлових питань від 21 березня 2012 року № 3, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 березня 2012 року № 161, запропоновано включити у число службової житлової площі Державної податкової адміністрації у Харківській області дану квартиру і надати її голові державної податкової служби у Харківській області ОСОБА_1 на склад сім'ї із 5 осіб.

Виконавчим комітетом Харківської міської ради 29 березня 2012 року видано ордер на житлове приміщення № 065434 ОСОБА_1 з сім'єю із 5 чоловік, а саме: дружина - ОСОБА_2, донька - ОСОБА_3, донька - ОСОБА_5., онук - ОСОБА_6. на право заняття спірної квартири.

12 березня 2014 року між Головним управлінням Міндоходів у Харківській області та ОСОБА_1 укладено договір найму службового жилого приміщення, згідно з яким наймачу та членам його сім'ї на період трудових відносин надано у користування службове жиле приміщення (квартира) для проживання на такий же строк.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що наймодавцеві надано право в разі припинення трудових відносин вимагати виселення наймача і членів його сім'ї з займаної квартири у тримісячний термін з дня звільнення.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04 квітня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

21 квітня 2016 року ГУ ДФС у Харківській області відповідачу надіслано лист з проханням в тижневий термін після отримання листа звільнити службову квартиру разом з членами сім'ї.

Відповідно до листа начальника управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 08 липня 2016 року квартира АДРЕСА_2 є комунальною власністю, зареєстрована за територіальною громадою м. Харкова; балансоутримувачем будинку АДРЕСА_2 з 10 травня 2012 року є об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Римарська 25».

У спірній квартирі зареєстровано 4 особи: ОСОБА_1., його дружина ОСОБА_2, донька ОСОБА_3 та онук - малолітній ОСОБА_4

Судами встановлено, що згідно з трудовою книжкою ОСОБА_1 він прослужив (пропрацював) в органах внутрішніх справ безперервно 14 років 3 місяці 23 дні (з 22 грудня 1983 року по 16 квітня 1998 року); з 12 травня 1998 року відповідач прийнятий на службу в органи податкової міліції та 15 липня 2010 року звільнений із служби; 16 липня 2010 року прийнятий на посаду директора департаменту взаємодії з правоохоронними органами, мобілізаційної та оборонної роботи із питань надзвичайних ситуацій Дніпропетровської міської ради за контрактом; 16 серпня 2010 року призначений на посаду директора департаменту взаємодії з правоохоронними органами, мобілізаційної та оборонної роботи із питань надзвичайних ситуацій Дніпропетровської міської ради як такий, що пройшов за конкурсом; 21 лютого 2011 року звільнений з посади директора департаменту взаємодії з правоохоронними органами, мобілізаційної та оборонної роботи із питань надзвичайних ситуацій Дніпропетровської міської ради за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України; 22 лютого 2011 року прийнятий на службу у податкову міліцію; 22 квітня 2013 року звільнений з податкової міліції; 23 квітня 2013 року призначений виконуючим обов'язки начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області; 04 червня 2013 року призначений у порядку переведення на посаду начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області; 04 квітня 2014 року звільнений з займаної посади за угодою сторін пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Отже, загалом відповідач пропрацював в органах Державної податкової служби України, Міністерстві доходів і зборів, Державної фіскальної служби більше ніж 10 років.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 47 Конституції України, частини 3 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-рп/2014право на житло здійснюється громадянами в порядку, визначеному Кодексом, законами та іншими нормативно-правовими актами України. З метою забезпечення цього права в житловому законодавстві України передбачено надання службових жилих приміщень. Такі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина 1 статті 118 Кодексу).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов'язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 653/1096/16-ц звертала увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім'ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв'язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

Відповідно до змісту Положення про порядок забезпечення жилими приміщеннями працівників органів державної податкової служби, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 20 серпня 2008 року № 543, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 вересня 2008 року № 801/15492 та додатку №1 до нього «Відомості про службове житло» для постанови на квартирний облік та забезпечення житловим (службовим), приймається до уваги весь період роботи працівника в органах податкової служби (ОДПС), а не в окремому його підрозділі.

Отже, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними посилання позивача, що у Харківській області ОСОБА_1. працював лише з 2011 року тобто, не 10 років, а тому є підстави для виселення.

Крім того, судами встановлено, що в квартирі зареєстрований малолітній ОСОБА_4, 2009 року народження.

Згідно зі статтями 8, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

З висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради від 20 листопада 2017 року № 677 про недоцільність виселення малолітнього ОСОБА_4, 2009 року народження з квартири зазначено, що малолітній Андрій зареєстрований та проживає разом з матір'ю ОСОБА_3. за спірною адресою. Наймачем квартири є дід малолітнього - ОСОБА_1. Дитина тривалий час перебуває під медичним наглядом в медичній установі за цією адресою, у шкільній особовій справі малолітнього адресою проживання вказана ця ж адреса. Факт проживання дитини підтверджується також актом обстеження умов проживання ОСОБА_4, складеного Службою у справах дітей по Шевченківському району 21 квітня 2017 року (т. 1, а. с. 160).

Відомостей про те, що ОСОБА_4 є власником або має право користування іншим житлом не має.

Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) дійшла висновку про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням того, що виселення відповідачів з малолітньою дитиною з квартири, які не мають іншого належного їм на праві власності житла, чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління державної фіскальної служби у Харківській областізалишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська