Справа № 265/2368/19
Провадження № 2/265/1020/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 серпня 2019 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Шиян В.В., за участю секретаря судового засідання Себко Г.Л.,

розглянувши в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє самостійно та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,

третя особа: Служба у справах дітей по Лівобережному району Управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з даною позовною заявою, якою просить визнати відповідачів та неповнолітню ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 - її колишній чоловік, відповідач ОСОБА_3 - її донька, ОСОБА_4 - її онука, які у належному їй будинку зареєстровані, однак з 2015 року не проживають в ньому, виїхали до Російської Федерації та не мають наміру повертатись. На даний час вона не може оформити субсидію, у зв`язку з чим змушена звертатись до суду за захистом своїх прав.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Судовий збір, сплачений нею за подання даного позову, бажає залишити за собою.

Відповідачам судові повістки про виклик до суду надсилалась рекомендованою поштою із повідомленням за зареєстрованою адресою їх проживання, однак кореспонденція повернута поштовим відділенням без отримання адресатами, за закінченням строків зберігання. Крім того, судові виклики здійснювались через оголошення на сайті судової влади України. Відповідачі до суду не прибули, відзиву на позов не надали, будь-яких заяв (клопотань) від них не надходило. Позивач стверджує, що відповідачі виїхали з країни.

Представник третьої особи Гавриш Я.О . через канцелярію суду подала заяву, якою просить розглядати справу без її участі. Проти задоволення позовних вимог заперечує, адже інформація про наявність в неповнолітньої дитини будь-якого іншого місця проживання в матеріалах справи відсутня.

За наведених обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України, та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 29 березня 2006 року, реєстровий № 1428, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Никоненко Т.В.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є колишнім чоловіком позивача, відповідач ОСОБА_3 - її донькою, а ОСОБА_4 - онукою.

Згідно копії домової книги, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_4 дійсно зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які засвідчили, що відповідачі не проживають у домоволодінні АДРЕСА_1 приблизно з грудня 2014 року. Їм відомо, що вони виїхали до іншої країни.

Відповідно до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відтак, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16.

Аналізуючи наведене, суддя дійшла висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , будучи членами сім`ї власника житла, та не проживаючи у ньому більше року без поважних причин, втратили право користування ним на підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України.

Щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування спірним помешканням, суд виходить з такого.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).

Таким чином, неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірному домоволодінні обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом. При цьому, проживання дитини з матір`ю за іншою адресою, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІі набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх необхідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини кожній дитини гарантується право на рівень життя, необхідній для фізичного, розумового, духовного, морального в соціального розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Положеннями ст. 11 цього Закону, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 18 Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_4 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивач не надала, хоча це відповідно до вищезазначених вимог закону є процесуальним обов`язком позивача.

Суд також враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

За вказаних обставин вимоги про визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодіння АДРЕСА_1 за даних конкретних обставин суперечать інтересам неповнолітньої дитини, а тому, суд у задоволенні позову в цій частині відмовляє.

Позивач також просить зняти відповідачів з реєстрації за спірною адресою. Вирішуючи позов в цій частині, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється крім іншого на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

В сенсі наведеної норми остаточне рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, а тому суд не вбачає підстав для додаткового вирішення вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за зазначеною позивачем адресою та з цих підстав відмовляє у задоволенні позову в цій частині.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує позицію позивача, яка просила залишити сплачений нею судовий збір за подання даного позову за її рахунок.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12,13,81,133,141,263-265,280-282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє самостійно та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Судовий збір у розмірі 768,40 гривень, сплачений позивачем за подання даного позову, залишити за його рахунок.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду

Позивач, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 14 серпня 2019 року.

Суддя: