справа № 760/2881/19 головуючий у суді І інстанції Букіна О.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряМалашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України», третя особа: Фонд соціального страхування про стягнення заборгованості із заробітної плати, проведення повторного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Національний депозитарій України», третя особа: Фонд соціального страхування про стягнення заборгованості із заробітної плати, проведення повторного розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивувала тим, що з 01.09.1999 року працювала в ПАТ «Національний депозитарій України» на посаді головного бухгалтера, з 07.11.2006 року на посаді в.о. заступника Голови Правління, з 14.09.2007 року - заступника Голови Правління, з 02.06.2014 року переведена на посаду директора з економіки.

Наказом ПАТ «НДУ» від 24.04.2015 № 50-К, ОСОБА_1 була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказує, що згідно з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2015 року в частині поновлення на роботі, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016 року, звільнення було визнано незаконним.

Зазначає, що відповідачем видано наказ від 02.03.16 року № 28-К, яким ОСОБА_1 11.03.2016 року поновлено на роботі на іншу посаду, ніж та, з якої була звільнена, і тільки 22.08.2016 року поновлено на посаді директора з економіки.

Відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2018 року з урахування ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 11.12.2018 року про виправлення описки, залишеним в силі у відповідній частині постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2018 року, було стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» 26 688, 57 грн. компенсації невикористаної щорічної відпустки та 129 935, 26 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Вказує, що відповідно до наказу від 20.03.2017 року № 124 - К, ОСОБА_1 повторно було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що оскільки рішенням суду встановлено факт заборгованості відповідача перед позивачем під час звільнення 20.03.2017 року, то відповідно, відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, оскільки, відповідно до рішення суду від 27.06.2018 року підлягають перерахунку суми виплат заробітної плати, зокрема, оплати відпусток та виплат, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Вважає, що на час звільнення заборгованість відповідача перед позивачем становила 187 741,15 грн., включаючи наявну несплачену заборгованість на суму 31 117,32 грн., що включає в себе оплату щорічних відпусток у загальній сумі 7 351,10 грн., виплат, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності в загальній сумі 23 766,22 грн., заборгованість 26 688,57 грн. компенсації невикористаної щорічної відпустки та 129 935, 26 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з відповідача підлягає стягненню в порядку ст.117 КЗпП України середній заробіток за період з 21.03.2017 року по 30.01.2019 року у розмірі 335 324, 00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому, зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать законодавству та правовим висновкам Конституційного суду і Верховного суду, оскільки помилки, що здійснені роботодавцем умисно або неумисно під час нарахування заробітної плати, не мають призводити до погіршення умов оплати праці та позбавлення державних гарантій, встановлених законодавством.

Судом першої інстанції проігноровано неодноразово встановлені судами факти допущеної відповідачем помилки і не нарахування заробітної плати в повному обсязі є цілком свідомими, цілеспрямованими діями і носять характер системних переслідувань.

Щодо позовних вимог про виплати, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, зазначає, що законодавством визначено порядок надання застрахованій особі допомоги по тимчасовій непрацездатності, яким передбачено призначення і виплату такої допомоги за місцем основної роботи, а також відповідного звітування роботодавця перед Фондом щодо сплачених коштів. Саме роботодавець є відповідальним за призначення та виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Судом не враховано, що відповідачем, всупереч власним посиланням на п. 3 Порядку №1266, під час розрахунку оплати лікарняних листків до робочих днів включив дні вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про негайне поновлення на роботі з розрахунку, але дохід не враховував, тим самим суттєво зменшив в такий спосіб середньоденну заробітну платуі відповідно оплату допомоги по тимчасові непрацездатності.

Суд не мотивує відмову в частині позовних вимог про середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, в цій частині зазначено тільки обставини, без висновків, що не є мотивами для відмови у позовних вимогах щодо застосування статті 117 КЗпП України.

Крім того вказує, що позовні вимоги щодо застосування ст. 117 КЗпП на дату звільнення - 20.03.2017 року, у зв`язку з наявним несплаченим боргом із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі не були предметом інших судових розглядів.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

30.10.2019 року до суду надійшов відзив ПАТ «Національний депозитарій України», поданий представником - Панченко О.В., згідно якого відповідач вважає доводи, викладені в апеляційній скарзі необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що на момент нарахування та виплати позивачці суми за відпустки у періоді з 11.03.2016 року до 20.03.2017 року сума 129 935, 26 грн. не лише не була сплачена позивачці, а й обов`язок щодо її сплати у відповідача не виник, оскільки на той момент не було винесено рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2018 року по справі №760/20880/17, що набрало законної сили 31.10.2018 року. Норми чинного законодавства не містять норм, які б зобов`язували НДУ робити перерахунок вже оплачених щорічних відпусток, які були розраховані відповідно до вимог законодавства, та виплачувати їх особі, яка не є працівником НДУ вже більше двох років. У рішенні першої інстанції було вірно застосовано норми законодавства, зроблено вірний та обґрунтований висновок, що вимога позивачки щодо перерахунку оплати щорічної відпустки не підлягала задоволенню.

Крім того, вказує, що НДУ був неналежним відповідачем в частині виплат, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності за дні починаючи з шостого.

Щодо вимог перерахунку оплати щорічної відпустки та виплат, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, відповідач вважає, що судом було надано правомірну відмову у задоволені цих вимог, тому обґрунтування позивачки застосування до НДУ статті 117 КЗпП України на підставі першої та другої вимоги є безпідставним.

07.11.2019 року до суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив на апеляційну скаргу, згідно якої позивач просить відхилити доводи вказані у відзиві. Зазначає, що відзив на позов відповідачем не надіслано до третьої особи, відповідач для відхилення позовних вимог у частині виплати за листками непрацездатності застосовує аргументи перенесення відповідальності саме на третю особу, ці дії носять цілеспрямований характер зловживання процесуальними правами та перешкоджання всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

В судовому засіданні апелянт та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Представники відповідача Панченко О.В. , Панчугін Д.О. апеляційну скаргу не визнали та просили в задоволенні відмовити.

Представник третьої особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників справи, що з`явилися, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ПАТ «Національний депозитарій України» від 24.04.2015 року №50-К, ОСОБА_1 , була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.31).

Відповідно до наказу № 76-К від 01.07.2016 року, надано ОСОБА_1 додатково оплачувану відпустку за 2016 рік тривалістю 10 календарних днів з 20.07.2016 року по 29.07.2016 року (а.с.71).

Згідно записки про надання щорічної відпустки № 366 від 04.08.2016 року, надано ОСОБА_1 основну відпустку 12 календарних днів та додаткову відпустку 2 календарні дні з 08.08.2016 року по 21.08.2016 року (а.с.74).

Відповідно до записки про надання щорічної відпуски № 521, надано ОСОБА_1 основну відпустку 5 календарних днів з 31.10.2016 року по 04.11.2016 р. (а.с.80).

Відповідно до наказу від 02.03.2016 № 28-К, скасовано наказ № 50-К від 24.04.2015 року та підпункту 1.2 п. 1 наказу № 6-К від 12.01.2015 року (а.с.35).

Разом з тим, відповідно до наказу від 20.03.2017 року № 124 - К, ОСОБА_1 повторно було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.32).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Національний депозитарій України» на користь ОСОБА_1 . 26 688, 57 грн. компенсації та 29 271,23 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 141 358, 14 грн. середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі (а.с.38-42).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11.12.2018 року виправлено описку в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 року шляхом зазначення вірної суми, яка підлягає стягненню з ПАТ «Національний депозитарій України» за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - 129 935, 26 грн.(43).

Постановою Київського апеляційного суду від 31.10.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні даних позовних вимог. В іншій частині рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 року залишено без змін (а.с.47-49).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, не знайшов підстав для задоволення вимог позивача. При цьому, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України "Про відпустки", регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачені види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно із ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Статтею 79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки» передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток.

Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Крім того, відповідно до положень ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 № 100, (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Таким чином, відповідно до статті 236 КЗпП України, винесення ухвали про виплату особі середнього заробітку за час затримки виконання рішення передує та є підставою для виплати такого середнього заробітку роботодавцем. Отже, обов`язок роботодавця зі сплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення виникає після винесення відповідної ухвали про виплату особі такого середнього заробітку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент нарахування та виплати позивачу суми за відпустки у періоді з 11.03.2016 року до 20.03.2017 року сума 129 935, 26 грн. не була сплачена та обов`язок щодо її сплати у відповідача не виник, оскільки на той момент не було ухвалено рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 року по справі №760/20880/17, що набрало законної сили лише 31.10.2018 року. Тому, на час нарахування та виплати позивачу сум за відпустки у періоді з 11.03.2016 року до 20.03.2017 року ПАТ «Національний депозитарій України» керувався імперативними нормами Порядку № 100, відповідно до якого, суми за відпустки нараховуються виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу сум за відпустки у періоді з 11.03.2016 року до 20.03.2017 року не було додаткової виплати на користь позивача у розмірі 129 935, 26 грн., то ПАТ «Національний депозитарій України» не мав права враховувати 129 935, 26 грн. при нарахуванні сум за відпустки. Крім того, у ПАТ «Національний депозитарій України» не було правових підстав включати до розрахунку розміру оплати щорічних відпусток інші суми, ніж ті, що були сплачені позивачу у розрахунковому періоді. Норми чинного законодавства не містять норм, які б зобов`язували ПАТ «Національний депозитарій України» робити перерахунок вже оплачених щорічних відпусток, які були розраховані відповідно до вимог законодавства на момент вчинення відповідного розрахунку. Поряд з цим, згідно постанови про закінчення виконавчого провадження № 57792544 від 26.12.2018 року, 129 935, 26 грн., визначена рішенням суду заборгованість, з вирахуванням податків та зборів, ПАТ «Національний депозитарій України» сплачена на користь ОСОБА_1 у добровільному порядку 23.11.2018 року (а.с.46).

За таких обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів вірно вважав, що середній заробіток за час не виконання рішення суду про поновлення на роботі не може розглядатись як виплата за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток у розумінні пункту 3 згаданого Порядку№100, на який посилається позивач. А відтак, вимогу позивача щодо перерахунку суми оплати за відпустки у період з 11.03.2016 р. до 20.03.2017 р. та стягнення, у зв`язку з цим 7 351,10 грн. суд вірно визнав безпідставною, та відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів критично оцінює посилання позивачки на правову позицію Верховного Суду обґрунтовуючи вимоги щодо перерахунку оплати щорічної відпустки, оскільки вона не спростовує висновки суду першої інстанції, а обставини у справах не є рівнозначними.

Щодо стосується вимог про перерахунок виплат, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, то відмовляючи в їх задоволенні суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Згідно з абзацом другим частини 2 статті 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за рахунок коштів роботодавця здійснюється оплата лише перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Відповідно до абзацу першого частини 3 статті 22 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності по догляду за хворою дитиною віком до 14 років виплачується застрахованій особі з першого дня за рахунок Фонду, а не роботодавця.

Позивач просив стягнути на його користь виплати, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю 23 766,22 грн. згідно з лікарняними листами: АГЯ№№344743, 345405 від 14.04.2016 року та 30.04.2016 року, АГС№827997 від 23.05.2016 року, АГХ№520607 від 07.06.2016 року, АДА№313583 від 28.09.2016 року, АДА№№537129, 313919 від 06.10.2016 року та 18.10.2016 року, АДА№371455 від 28.11.2016 року, АДА№№371515, 221407 від 13.12.2016 року та 26.12.2016 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо оплати матеріального забезпечення за листками непрацездатності: АГЯ№344743 від 14.04.2016 року, АГХ№520607 від 07.06.2016 року, АДА№537129 від 06.10.2016 року, АДА№371455 від 28.11.2016 року, АДА№371515 від 13.12.2016 року, АДА№221407 від 26.12.2016 року (догляд за хворою дитиною), задоволенню не підлягають, оскільки в цій частині оплата за листками непрацездатності проводиться Фондом соціального страхування, на підставі заяв - розрахунків, наданих ПАТ «Національний депозитарій України», за весь період непрацездатності і кошти, відповідно були перераховані.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо перерахунку виплат, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, проведених на підставі листків непрацездатності: АГЯ№345405 від 30.04.2016 року - 3 дні, АГС№827997 від 23.05.2016 року - 10 днів, АДА№313583 від 28.09.2016 року - 9 днів, АДА№313919 від 18.10.2016 року - 9 днів, суд першої інстанції виходив з того, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, суд зазначав, що відповідачем правильно було застосовано Порядок №1266 затверджений постановою КМУ від 26 вересня 2001 року, щодо нарахування та оплати лікарняних та оплачено перші п`ять днів. А, що стосується днів лікарняних, починаючи з шостого, то оплату їх, також, повинен здійснювати Фонд соціального страхування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони в повній мірі відповідають нормам діючого законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Крім того, колегія суддів, також, погоджується з висновками суду першої інстанції, що стосуються вимог про стягнення з ПАТ «Національний депозитарій України» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.03.2017 року по 30.01.2019 року у розмірі 335 324,00 грн., оскільки, ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З точки зору закону заходи, встановлені ст. 117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції встановлено, що листами № 10/05 від 10.05.2017 року, від 19.12.2018 року, 21.12.2018 року ОСОБА_1 зверталася до ПАТ «Національний депозитарій України» з вимогою про здійснення розрахунку та сплати коштів та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відповідно до рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 29.02.2016 року та рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2018 року (а.с.121-122, 124-125, 126-127).

Листом № 91 від 21.01.2019 ПАТ «Національний депозитарій України» було повідомлено ОСОБА_1 , що грошові виплати, які включають 26 688,57 грн. компенсації та 129 935,26 грн. середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновленні на роботі були проведені у повному обсязі на підставі рішення суду від 27.06.2018 р., яке набрало законної сили.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого та законного висновку, що позовні вимоги в частині середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.03.2017 року по 30.01.2019 року у розмірі 335 324,00 грн. не підлягають до задоволення, оскільки питання застосування до відповідача статті 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, в тому числі при оплаті 26 688,57 грн. та 129 935,26 грн. вже були предметом судового розгляду по іншій справі, а звільнення ОСОБА_1 20.03.2017 року було визнано законним, що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16.03.2018 року та постановою Апеляційного суду міста Києва від 26.06.2018 року по справі №760/7037/17.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обгрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до правовідносин, що виникла між сторонами правових висновків ВС, на які посилається апелянт та невірно надану судом оцінку поданих позивачем доказів, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова