Справа № 201/3186/19
Провадження № 2/201/1966/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

13.03.2019р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (а.с. № 3 - 5).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 22.03.2019р. позовну заяву залишено без руху і позивачеві наданий строк для усунення її недоліків (а.с. № 22).

Після усунення позивачем недоліків шляхом подачі уточненої позовної заяви 23.04.2019р. (а.с. № 25 - 28) ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 26.04.2019р. позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін до положень ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 33).

При розгляді справи не знайдено підстав для зупинення провадження по справі до вирішення справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» № 201/13456/17, що розглядається в порядку цивільного касаційного провадження Верховним Судом (а.с. № 42-44) у зв`язку із відсутністю об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення справи № 201/13456/17.

По тексту рішення зазначається нова назва відповідача, а саме Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (далі - ТА «ОГС «Дніпропетровськгаз») у зв,язку зі зміною назви товариства на підставі рішення Загальних зборів акціонерів публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» від 11.04.2019р., розміщеного на сайті https://dp.104.ua.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював водієм І класу у ПАТ «Дніпропетровськгаз» у м. Новомосковську Дніпропетровської області з 13.06.2006р. Наказом № 431-но/к від 31.08.2017р. був звільнений 01.09.2017р. на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України. У вересні 2017р. він звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018р. по справі №201/13456/17, вимоги задоволені, скасовано наказ про звільнення, його поновлено на роботі, стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.08.2017р. по 03.07.2018р. (208 робочих днів ) в сумі 41 435,68 грн., моральну шкоду в сумі 3 000грн.: зобов`язано відповідача виплатити заборгованість з допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Втім час вимушеного прогулу тривав з 01.09.2017р. (з дня звільнення) і до останнього судового засідання - 16.10.2018р. по справі №201/13456/17 (281 робочий день). Його середньоденна заробітна плата за липень і серпень 2017р. складала 199,21 грн. Отже з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу ще за 73 робочих дні в сумі 14 542,33 грн. (199,21 x 73).

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 232, 235 КЗпП України, ст.ст. 3, 22 Закону України «Про оплату праці», ст. 23 ЦК України, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу (73 робочі дні) в сумі 14 542,33 грн. та відшкодувати моральну шкоду, розмір якої оцінів у 120 000грн.

Відповідач - АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» позовні вимоги не визнав. 11.06.2019р. представник відповідача - адвокат Астраханцева Л.Т (діє на підставі довіреності від 20.05.2019р. - а.с. № 51) надала письмовий відзив на позов (а.с. № 37 - 41), в якому зазначила, що дійсно 01.09.2017р. водія ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин своїх обов`язків, передбачених робочою інструкцією. Протягом останніх двох років до ОСОБА_1 неодноразово застосовувалися дисциплінарні стягнення у вигляді доган за порушення трудової дисципліни: 21.07.2015р., 01.02.2017р. і 01.08.2017р. Позивач викликався на засідання профспілкового комітету на розгляд питання про надання згоди на звільнення, але 28.08.2017р. ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення під підпис із запрошенням. 29.08.2017р. на засіданні Президії об`єднаної профспілкової організації ПАТ «Дніпропетровськгаз», на якому ОСОБА_1 був присутній, було обговорене питання щодо його звільнення через чисельні скарги, застосування дисциплінарних стягнень, які не принесли результат.

Наказом від 31.08.2017р. № 431-НО/К ОСОБА_1 був звільнений за систематичне невиконання. Датою звільнення є 01.09.2017р.

Відповідач вважав, що заявлені позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку є безпідставними, оскільки нарахування та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.07.2018р. по 16.10.2018р. до дня поновлення на роботі здійснюється лише у разі звільнення без законної підстави. Вимоги позивача про виплату середнього заробітку вже розглядалися судом. Ухвалою Верховного Суду від 15.03.2019р. у цивільній справі № 201/13456/17 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018р. і на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29.01.2019р., тому провадження у справі, що розглядається має бути зупинене. Відповідач також не визнав вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки з відповідача така шкода вже стягнута рішенням суду, а нових підстав для її стягнення позивач не навів.

На підставі викладеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Враховуючи категорію спору (спір, що витікає з трудових правовідносин), наданий відповідачем письмовий відзив на позов, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) відповідно до положень ч. 1 ст. 274 та ч.5 ст. 279 ЦПК України).

Саме з тих норм, з урахуванням вимог ст. 278 ЦПК України, сторона відповідача надала суду письмовий відзив на позовну заяву. Позивач не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив.

Вивчивши, матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважаю, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

При розгляді справи встановлено наступні обставини справи і відповідні ним правовідносини.

Як встановлено судом з наявних у справі матеріалів у вересні 2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» про захист своїх трудових прав.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018р. у справі № 201/13456/17 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Цим рішенням визнано незаконним та скасовано наказ № 431-но/к ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» від 31.08.2017р. про звільнення з посади та поновлено ОСОБА_1 на роботі водієм 1-го класу у ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз», а також стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41 435,68 грн. та моральну шкоду в розмірі 3 000грн.

Зобов`язано ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» виплатити ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій непрацездатності з 01.08.2017р. по 06.08.2017р. та з 01.09.2017р. по 05.09.2017р. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено (а.с. № 18-20).

За наслідками перегляду цього рішення в апеляційному порядку Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.01.2019р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018р. в частині скасування наказу № 431-но/к ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» від 31.08.2017р. - скасовано і постановлено нове - про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу № 431-но/к від 31.08.2017р. (а.с. № 17, 53-57).

Судами у цій справі встановлено, що ОСОБА_1 з 13.06.2006р. працював на посаді водія І класу в Новомосковському відділенні ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз».

Наказом № 431-но/к від 31.08.2017р. до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання ним без поважних причин обов`язків. Враховуючи, що до працівника раніше було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, а саме: наказом № НО/К-00349 від 21.07.2015р. позивачеві була оголошена догана за невиконання розпоряджень керівництва та безвідповідальне відношення до своїх службових обов`язків, догана не оскаржена, строк її дії пройшов; наказом від 01.02.2017р. позивачеві була оголошена догана за відсутність на роботі без поважних причин 30.01.2017р., догана не оскаржена і діє.Звільнення відбулося 01.09.2017р. і саме ця дата є останнім днем роботи позивача у відповідача.

Позивач стверджував, що про звільнення і догани він дізнався лише при звільненні, ніяких пояснень у нього не брали, засідань по ньому не було, а у день звільнення він хворів і перебував на лікарняному, про що відповідачеві було відомо.

Судами встановлено, що з 01.09.2017р. по 05.09.2017р. ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджувалося листком непрацездатності і ця обставина не заперечувалася відповідачем.

Загальна середньоденна сума заробітку за останній календарний місяць роботи згідно з довідкою № 165 від 04.05.2018р. з вирахуванням відповідних обов`язкових платежів складає 199,21 грн. Загальна кількість вимушеного прогулу позивача від дня звільнення до 03.07.2018р. становить 208 робочих днів, отже загальна сума втраченого заробітку за час вимушеного прогулу складає 41 435,68 грн. (199,21 х 208 = 41 435,68).

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій в частині задоволення вимог про скасування наказу про звільнення, апеляційний суд виходив з того, що звільнивши позивача в період його тимчасової непрацездатності, відповідач порушив норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України, що є самостійною підставою для поновлення його на роботі. Оспорюваний наказ виданий відповідною посадовою особою і в межах його компетенції, тобто жодних підстав для скасування наказу немає, а оскільки, позивач звільнений з роботи з порушенням норм трудового законодавства, тобто незаконно, то цей наказ, щодо звільнення позивача, може бути визнаний лише незаконним.

Отже рішення суду першої інстанції було скасоване лише в частині скасування наказу ПАТ по газопостачанню та газифікації «Дніпропетровськгаз» № 431-но/к від 31.08.2017р. Водночас апеляційний суд погодився з тим, що наказ є незаконним, тому залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі і стягнення з нього середнього заробітку за період з 01.09.2017р. по 03.07.2018р. в сумі 41 435,68 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за 73 робочих дні, які тривали з дати, наступної після дати вимушеного прогулу, визначеної судом у справі № 201/13456/17 (тобто з 04.08.2018р.) і до дати останнього судового засідання у цій справі - 16.10.2018р., оскільки у цей період вимушений прогул тривав (позивач був звільнений і ще не поновлений на роботі).

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018р.у справі № 201/13456/17 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018р. у справі № 639/7242/16-ц (провадження № 61-11965св18).

Як частиною 1 ст. 94 КЗпП України, так і частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961р., термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996р., ратифікованої Законом України від 14.09.2006р. «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100.

З п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018р. у справі № 201/13456/17 на користь позивача стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 01.09.2017р. по 03.07.2018р. (включно) - у межах заявлених позивачем позовних вимог. А з 04.07.2018р. по 16.10.2018р. у позивача ОСОБА_1 мав місце вимушений прогул протягом 73 робочих днів, оскільки спір протягом цього часу розглядався судом, а позивач не був поновлений на роботі.

Середній заробіток (середньоденна заробітна плата) за цей період становив 199грн.21коп., про що відповідачем була надана довідка від 04.03.2019р. № Н0-0000076. Означений середній заробіток був покладений в основу розрахунку втраченого заробітку за час вимушеного прогулу під час розгляду справи № 201/13456/17, і з того часу не змінився, ураховуючи те, що позивач під час розгляду указаної справи не працював і, відповідно, заробітну плату не отримував.

Отже, слід дійти висновку про те, що з АТ «ОГС «Дніпропетровськгаз» на користь позивача підлягає стягненню 14 542,33 грн. (73 дні х 199,21 грн. (середньоденний заробіток позивача).

Щодо підстав стягнення моральної шкоди варто зазначити.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пункти 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначають, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже обов`язковою умовою настання відповідальності за заподіяну працівникові моральну шкоду є причинний зв`язок протиправної поведінки роботодавця і моральної шкоди, що настала, де протиправність виступає причиною, а моральна шкода - наслідком. Відсутність причинного зв`язку означає, що моральна шкода заподіяна не поведінкою роботодавця, а іншими причинами.

На обґрунтовування заподіяної, як на думку позивача, моральної шкоди він вказав, що через довготривалий вимушений прогул у нього погіршився стан здоров`я, він не міг лікуватися, залишив сім`ю без джерела доходів, втратив право на отримання субсидії, відчував нервове напруження. Мати дружини - ОСОБА_2 , через те, що віддала позивачеві заощадження в сумі 30 000 грн., не мала можливості прооперуватися, через що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підтвердження своїх доводів позивач надав відомості про відмову у наданні субсидії, свідоцтво про смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про право власності від 02.08.2016р. і про право на спадщину за законом від 02.08.2016р., з яких видно, що ОСОБА_2 за життя успадкувала від померлого чоловіка нерухоме майно і банківський вклад на суму 92 262грн.04коп. (а.с. № 12 - 14, 29).

Означені позивачем докази, не можна покласти в основу рішення суду як такі, що підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди, оскільки вони не дають підстави вважати, що існує прямий безпосередній зв`язок між доводами позивача про заподіяння йому моральної шкоди втратою близької людини і тим, що смерть ОСОБА_2 настала саме через нестачу коштів, і саме тому, що вона віддала їх позивачеві. Говорячи про нестачу коштів на операцію для ОСОБА_2 , позивач навіть не надав доказів про стан здоров`я ОСОБА_2 і що він отримав від неї будь-які кошти, на надав відомостей про членів своєї родини, що перебувають на його утриманні. До того ж, позивач просив стягнути моральну шкоду, пов`язуючи її з періодом порушеного права - з 04.07.2018р. по 16.10.2018р., у той час як ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто ще до цього.

Варто зазначити, що правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку у цій справі не змінилися, додався лише період вимушеного прогулу, за який відповідач має сплатити середній заробіток. Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди вже були предметом судового розгляду у справі № 201/13456/17, у якій суд надав оцінку доводам позивача, визнав їх обґрунтованим, стягнувши з відповідача з урахуванням розумності і справедливості 3 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Слід звернути увагу не та, що позивач у справі № 201/13456/17 сам на свій розсуд заявив вимоги про стягнення середнього заробітку лише до 03.07.2018р., а тому і суд їх розглянув у межах позовних вимог. Пред`являючи вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за наступний період з 04.07.2018р. по 16.10.2018р. позивач вказував лише на те, що його спір протягом цього часу розглядався судом. При цьому, ОСОБА_1 не посилався у позові на жодні протиправні дії відповідача саме у цей період, які б зумовили його моральні страждання.

Враховуючи викладене, вважаю необґрунтованими вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з чим вони задоволенню не підлягають.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, вважаю за необхідне розподілити судові витрати наступним чином.

Приймаючи до уваги, що при подачі позову за частину позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач при подачі позову не сплатив судовий збір, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768грн.40коп. у зв`язку із задоволенням цієї частини вимог.

З огляду на те, що в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди позивачеві відмовлено, сплачений про подачі позову судовий збір у розмірі 1 200грн. (а.с. № 2)), покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1, 27 Закону України «Про оплату праці», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, ст.ст. 94, 117, 232, 233, 237-1 КЗпП України, ст. 23 ЦК України, правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.04.2018р. у справі № 639/7242/16-ц (провадження № 61-11965св18), Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. № 4, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суддя,

В И Р І Ш И Л А:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 14 542,33 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768грн.40коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.