КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/650/15-ц, № 753/17193/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9942/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суму міста Києва від 03 серпня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Цимбал І.К., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року позивач звернувся із зазначеним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що позивач уклав з ОСОБА_1 договір доручення, за яким 26 липня 2012 року відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 30 000,00 дол. США в якості майбутньої оплати поставки вугілля марки Т. Зазначив, що покупцем продукції повинно було виступити ТОВ «Укрексім», в якому позивач є одночасно учасником та директором, а у зв`язку із відсутністю грошових коштів між позивачем та ТОВ «Укрексім» було укладено договір поворотної фінансової допомоги, що в підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано розписку. Вказував, що 27 липня 2012 року ОСОБА_3 поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_1 свого обов`язку, а також, що факт укладення договору поруки підтверджується розпискою від 27 липня 2012 року.

Вказував, що 22 жовтня 2012 року позивач перерахував відповідачу через ОСОБА_4 додатково грошові кошти в розмірі 360 000,00 грн., на підтвердження чого є нотаріально підписана ним заява від 05 листопада 2013 року. У зв`язку з тим, що відповідач не виконує свого зобов`язання щодо повернення позивачу безпідставно отриманих грошових коштів, та керуючись ст. ст. 530, 1212 ЦК України, ст. ст. 3, 80, 118-120 ЦПК України, просив стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 833 126,10 грн. та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 833 126,10 грн. (т. 1 а.с. 2-6).

Заочним рішенням Дарницького суду міста Києва від 03 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ), кошти в розмірі 833 126,10 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3 654,00 грн. (т. 1 а.с. 140-141).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів залишено без задоволення (т. 2 а.с. 55-57).

Не погодившись з рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 серпня 2016 року, 12 червня 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування скарги зазначив, що суд порушив норми матеріального права та надав неправильну оцінку наданим доказам. Вказував, що судом не прийнято до уваги наявність укладеного між сторонами договору поставки вугілля від 21 червня 2012 року, який був укладений між фірмою постачальником вугілля ТОВ «Кузнецкие угли», яку представляв відповідач ОСОБА_1 та російською фірмою, яка фактично належить позивачу ОСОБА_7 ТОВ «РУСИМПЕК». У додатку №1 до договору від 01 липня 2012 року зазначено, що ТОВ «РУСИМПЕК» купує ТОВ «Кузнецкие угли» вугілля кам`яне марки «ТОМСШ» за ціною 1 675,00 рублів за тонну. Відповідно до додатку №2 до договору поставки від 20 вересня 2012 року на поставку вугілля марки «ТОМСШ» за ціною 1 300,00 рублів тонна передбачав 100% передплату. Крім того, судом також не враховано, що між ТОВ «Кузнецкие угли» та ТОВ «РУСИМПЕК» було укладено договір агентування №А-001-06/12 від 14 червня 2012 року та наявність товарних накладних від 19 липня 2012 року, 21 липня 2012 року, 27 липня 2012 року, 30 липня 2012 року на виконання договору поставки від 21 червня 2012 року, митні накладні від 19 липня 2012 року, 21 липня 2012 року, 27 липня 2012 року, 30 липня 2012 року та акти сюрвеєрського огляду вантажу проведеного компанією SGS. Також зазначив, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків (т. 2 а.с. 58-61).

03 липня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Білик К.В. направила до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги (т. 2 а.с. 159-167).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 заперечував проти скарги і просив залишити її без задоволення.

Інші особи до суду не прибули про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, у т.ч. оголошенням на офіційному веб-сайті Судової влади України, про що у справі є докази. Представник ОСОБА_1 - адвокат Фойна Д.О. подав письмову заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 145-156, 168-171, 175-192)

Зважаючи на вимоги ч.ч. 3, 5, 9 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконали зобов`язання належним чином, кошти в добровільному порядку не повернули, а тому заявлені вимоги підлягають задоволенню і гроші мають бути стягнуті солідарно як з боржника так і поручителя в примусовому порядку.

Колегія суддів не погодилась з таким висновком суду виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 липня 2012 року ОСОБА_9 надав ОСОБА_2 розписку про отримання грошових коштів в розмірі 30 000 дол. США в рахунок оплати за поставку вугілля марки Т (т. 1 а.с. 9).

У подальшому 22 жовтня 2012 року ОСОБА_2 за платіжним дорученням № 651150 перерахував ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 360 000 грн. (т. 1 а.с. 7).

За нотаріально посвідченою заявою від 05 листопада 2013 року ОСОБА_9 зазначив, що був фактичним отримувачем грошей в сумі 360 000 грн., які були перераховані 22 жовтня 2012 року ОСОБА_2 на рахунок ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 8).

27 липня 2012 року ОСОБА_3 написав розписку про те, що зобов`язується в повній мірі нести відповідальність перед ОСОБА_2 за виконання зобов`язань ОСОБА_1 на підставі розписки від 26 липня 2012 року (т. а.с. 10).

Як вбачається з матеріалів справи, 04 червня 2014 року ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 письмову претензію з вимогою повернути суму у розмірі 360 000 грн. та 30 000 дол. США у семиденний строк шляхом переказу коштів на рахунок ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 11).

Так, у позовній заяві ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_5 833 126,10 грн. безпідставно отриманих грошових коштів та стягнути з ОСОБА_3 833 126,10 грн. (30000 доларів США, що складало еквівалент 473126.10 грн. за розпискою від 26 липня 2012 року + 360 000 грн. за платіжним дорученням № 651150 від 22 жовтня 2013 року). (т. 1 а.с. 6).

Ухваливши рішення про задоволення позову і солідарне стягнення заборгованості, районний суд виходив з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України і наданої розписки на підтвердження укладення договору позики і ст. 554 ЦК України, за якою встановлене солідарне зобов`язання поручителя

Проте, досліджуючи надану розписку, слід виявляти її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядок, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналізуючи зміст розписки від 26 липня 2012 року, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що цей документ у своєму взаємозв`язку містить у собі складові, які дають підстави вважати про укладення між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки між сторонами не укладався договір позики і таких вимог у цьому провадженні позивач не заявляв.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що розписка не містить умови отримання відповідачем у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів саме від позичальника.

При цьому, висновок районного суду про покладення на ОСОБА_3 солідарної грошової відповідальності колегія суддів визнала також помилковим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази прийняття ОСОБА_3 зобов`язань поручителя за виконання грошового зобов`язання в розмірі 360 000 грн., які 22 жовтня 2012 року були перераховані позивачем ОСОБА_4 .

Перевіривши заявлені позивачем вимоги щодо безпідставності набутого відповідачами майна (ст. 1212 ЦК України), колегія суддів виходила з наступного.

Статтею 1212 ЦК України встановлено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі змісту ч. 1 ст. 1212 ЦК України отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті лише за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз ст. 1212 ЦК України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі №212/3593/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №634/727/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Колегією суддів встановлено, що розписка від 26 липня 2012 року про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 30 000 дол. США для оплати поставленого вугілля марки Т не містить обов`язку ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 ці кошти (т.1 а.с. 9).

З позовної заяви вбачається, що позивач ОСОБА_2 дав доручення ОСОБА_1 , а останній отримав від позивача під розписку кошти у якості майбутньої оплати поставки вугілля за договором поставки між юридичними особами. При цьому позивач зазначив, що покупцем продукції повинно було виступити ТОВ «Укрексім», в якому позивач ОСОБА_2 є одночасно учасником і директором. Проте у зв`язку з відсутністю грошових коштів у підприємства між позивачем та ТОВ «Укрексім», директором якого є позивач, було укладено договір поворотної фінансової допомоги, за яким позивач прийняв на себе зобов`язання надати ТОВ «Укрексім» поворотну фінансову допомогу шляхом оплати поставки вугілля за договором (т. 1 а.с. 2-6).

Натомість до районного суду було надано і судом до матеріалів справи долучено копію договору поставки від 21 червня 2012 року № 21/06/12 укладеного між ТОВ «Кузнецкие угли» та ТОВ «РУСИМПЕК» директор ОСОБА_7 , копію договору агентування від 14 червня 2012 року на перевезення залізничним транспортом вугілля, копії товарних та митних накладних від 19 липня 2012 року, 21 липня 2017 року, 30 липня 2012 року, 27 липня 2012 року, митні повідомлення щодо поставленої продукції на підтвердження існування договірних відносин щодо виконання умов договору поставки вугілля, листування від імені директора ТОВ «РУСИМПЕК» ОСОБА_2 (позивача у цій справі) до ОСОБА_1 щодо виконання оплати за ТОВ «РУСИМПЕК» за договором поставки вугілля від 21 червня 2012 року № 21/06/12 ( т. 1 а.с. 172-206, 215-220 т. 2 а.с. 69-132).

Посилання в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 вказаний директором ТОВ «РУСИМПЕК» помилково не спростовують наданих до суду доказів.

При цьому ОСОБА_1 стверджував про повне виконання доручення ОСОБА_2 , проведення оплати постачальнику (ТОВ «Кузнецкие угли») на виконання господарських договорів та виконання умов договору поставки придбаного вугілля, а ОСОБА_2 заперечував твердження ОСОБА_1 про належне виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 18 квітня 2018 року у справі №668/7704/15-ц).

Отже зміст розписки від 26 липня 2012 року та надані сторонами пояснення в рамках цієї цивільної справи свідчать про наявність ознак правовідносин доручення ОСОБА_2 ОСОБА_1 виконання певних дій, передачу-отримання грошей на виконання укладених договорів поставки вугілля між юридичними особами, а відтак й наявність договірних правовідносин.

На підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів спірних грошових коштів, оскільки позивачем не доведено факт безпідставного набуття або збереження ОСОБА_1 переданих позивачем грошових коштів.

За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

При цьому, таке судове рішення не перешкоджає позивачу заявити вимоги про повернення грошей з підстав неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 договору доручення на якій позивач ОСОБА_2 посилався в позовній заяві в цій справі та(або) доводити невиконання представником або постачальником договірних зобов`язань щодо поставки оплаченої позивачем продукції (вугілля) із залученням суб`єктів цих договірних правовідносин. Проте такої підстави позову ОСОБА_10 у цьому провадженні не заявляв, а суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями з власної ініціативи змінювати підстави позову, що були заявлені позивачем в суді першої інстанції та коло осіб, які мають брати участь у цих правовідносинах.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції у постанові визначає новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, то з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 12 496,89 грн. (833126.10 грн. х 1% ставка судового збору за розгляд справи районним судом х 150 % ставка) судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 133).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суму міста Києва від 03 серпня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 ) -12 496 (дванадцять тисяч чотириста дев`яносто шість) грн. 89 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 08 серпня 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова