Справа № 463/674/18 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/985/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ,2007 року народження, в інтересах якого діє ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення понесених ним витрат по оплаті житлово комунальних послуг.

Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій дозволив тимчасово проживати своєму сину ОСОБА_6 , разом з ним у квартирі проживали його дружина, ОСОБА_1 , та їх син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стверджує про те, що згоди на проживання в квартирі, належній лише йому на праві власності, ні відповідачці, ні внуку він не давав. Після розірвання шлюбу між сином та відповідачкою 26.12.2016 року, відповідачка та онук залишились проживати в належній йому на праві власності квартирі, без реєстрації місця проживання у спірній квартирі. Оскільки спірну квартиру він вирішив відчужити, попросив відповідачку терміново шукати для проживання інше житло. Однак добровільно виселятися разом з сином зі спірної квартири відповідачка категорично відмовилася, що перешкоджає йому у здійсненні його прав власника, який вирішив квартиру відчужити, змушений звернутися з позовом про усунення перешкод у здійсненні прав власника шляхом їх виселення. Посилається і на те, що внаслідок незаконного проживання відповідачів у належній йому квартирі порушено його право, як власника, використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Вказав на те, що відповідач має у власності житло в Полтавській області. Тому з врахуванням наведених мотивів просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 із займаної ними квартири АДРЕСА_1 . Крім того зазначає, що за час проживання у спірній квартирі відповідачка не оплачувала комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 7566,63 грн., яку він оплатив власними коштами, що задало йому значної матеріальної шкоди, а тому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь сплачену ним заборгованість по оплаті житлово комунальних послуг.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із займаної ними квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за оплату комунальних послуг в розмірі 7566,63 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 1410 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. В апеляційній скарзі стверджує про те, що спірна квартира була придбана нею та сином позивача, ОСОБА_6 , у 2006 році за їхні особисті кошти під час перебування у шлюбі, а договір купівлі-продажу, з метою уникнення зайвих запитань щодо майнового стану, свідомо укладався від імені покупця ОСОБА_3 , батька ОСОБА_6 , який є державним службовцем. Більше того, ОСОБА_6 оформляв на батька не тільки майно, але й кредити, які в подальшому він оплачував за їхні спільні кошти. Посилається на те, що іншого житла ні вона, ні її син не мають, а фактичним місцем реєстрації є адміністративна будівля Служби безпеки України за адресою: АДРЕСА_2 , проживання у якій неможливе, оскільки така не житловим будинком. Вважає твердження позивача про наявність у неї житла у Полтавській області безпідставними, оскільки як вона, так і її син проживають у Львові, мають тут друзів, роботу, навчання, налагоджений побут, а тому вони не можуть переїзджати на інше постійне місце проживання. Також апелянт вказує, що позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано доказів того, що відповідачка чи її син чинять перешкоди в користуванні позивачем спірною квартирою. Звертає увагу на те, що з врахуванням положень ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР після розлучення з ОСОБА_6 відповідачка та її дитина є колишніми членами сім`ї позивача, а отже мають право на проживання у спірній квартирі. Крім того, позивач ніколи не заперечував щодо їх проживання у квартирі з 2006 року, і оскільки позивач дав згоду на проживання свого сина, ОСОБА_6 у спірній квартирі, жодної згоди на її вселення та вселення їхнього малолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , онука позивача, закон не вимагає, а без матері малолітня дитина проживати в квартирі не може. Також апелянт заперечує щодо стягнення з неї суми комунальних послуг, оскільки в спірній квартирі проживав і ОСОБА_6 , який також користувався комунальними послугами, а затримка з оплатою її частини комунальних послуг була обумовлена тим, що ОСОБА_6 не надавав жодної фінансової допомоги і лише після рішення суду про стягнення з ОСОБА_6 аліментів вона має змогу заощаджувати кошти на сплату комунальних послуг. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_1 , її малолітній син, ОСОБА_5 , не є членами сім`ї ОСОБА_3 , який є власником квартири АДРЕСА_1 , поселилися і проживали у квартирі без його згоди, у спірній квартирі не зареєстровані, а відтак позивач, як власник спірної квартири, вправі вимагати від відповідачів усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до вимог ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм амйном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частина 1 ст. 381 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11143698.

Право власності ОСОБА_3 на вищезгадану квартиру відповідачкою ОСОБА_1 в судовому порядку не оспорювалося, а відтак доводи апеляційної скарги, про те, що квартира була придбана за кошти її та її колишнього чоловіка ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі, в тому числі за кредитні кошти, які сплачував колишній чоловік, судом апеляційної інстанції не беруться до уваги і такі не спростовують висновків суду першої інстанції, що власником спірної квартири є позивач, ОСОБА_3

Довідкою, виданою ЛКП «Управитель» №732 від 16.04.2018 р. підтверджується, що у вказаній вище квартирі зареєстрованих осіб немає, згідно акту від 17.04.2018 р. ОСОБА_1 та її син ОСОБА_5 2007 р.н. проживають разом в квартирі АДРЕСА_3 без реєстрації.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та її малолітній син, ОСОБА_5 , 2007 р.н., зареєстровані у АДРЕСА_2 , у приміщенні, який не є житловим.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт посилається на те, що вона, як колишня невістка та її син, який є онуком ОСОБА_3 , є колишніми членами сім`ї власника, ОСОБА_3 , а відтак з врахуванням положень ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, вони мають право на проживання у спірній квартирі, як колишні члени сім`ї власника.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст. 156 ЖК україни до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме, подружжя, їх діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Доводи апелянта про те, що припинення шлюбних відносин з сином позивача не позбавляє колишнього члена сім`ї права на користування квартирою, яке набуто, як вважає апелянт, у встановленому законом порядку, спростовується тим, що відповідачка вселилася і проживала разом з сином у спірній квартирі не зі згоди її власника.

Твердження позивача про те, що ним надавалась згода на тимчасове проживання у спірній квартирі лише синові, ОСОБА_6 , не спростовані відповідачкою.

Відповідачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими доказами, що вселилась у спірну квартиру і проживає у ній за згодою її власника, який категорично заперечує щодо її проживання у належній йому на праві власності квартирі.

Колегія суддів зазначає, що сам по собі факт проживання ОСОБА_1 в спірній квартирі не може вважатися достатньою правовою підставою для виникнення у неї права користування квартирою АДРЕСА_1

Слід врахувати також і те, що за час проживання у спірній квартирі її власник, ОСОБА_3 , не зареєстрував у ній місце проживання свого сина ОСОБА_6 , його колишньої дружини ОСОБА_1 , та їхнього сина, ОСОБА_5 .

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження постійного проживання з позивачем, ведення з ним спільного господарства.

Звернувшись з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , позивач посилається на те, що дозволив лише своєму сину, ОСОБА_6 , тимчасово проживати у належній йому на праві власності квартирі.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є колишнім членом сім`ї сина позивача, оскільки шлюб між ними розірвано 26.12.2016 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував встановлені судом обставини, зокрема те, що жодних договірних відносин щодо користування квартирою АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не існувало, а усна згода ОСОБА_3 на тимчасове проживання у спірній квартирі його сина, ОСОБА_6 , колишнього чоловіка відповідачки ОСОБА_1 , не є підставою для виникнення в ОСОБА_1 та її сина, ОСОБА_5 , правового статусу члена сім`ї власника квартири, який набув право на користування спірною квартирою, власником якої є ОСОБА_3 .

Як ствердив позивач, він має намір розпорядитися спірною квартирою, власником якої він є, її відчужити, а проживання у ній ОСОБА_1 , ОСОБА_5 перешкоджає у вчиненні таких дій, тому вірним та обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що права позивача, як власника, підлягають захисту шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції критично оцінив твердження позивачки про те, що у неї не має іншого житла, оскільки на час розгляду справи суд першої інстанції встановив те, що ОСОБА_1 на праві власності належить ј квартири АДРЕСА_4 .

Долучений до матеріалів справи договір дарування частки квартири від 09.08.2019 року, яким підтверджується дарування ОСОБА_1 ј частки квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_7 , не спростовує висновку суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 житла, оскільки такий договір вчинено після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

На думку колегії суддів, відчуження, а саме, дарування ОСОБА_1 належної їй ј частки у квартирі, за наявності оскаржуваного нею рішення суду про виселення, свідчить про її намагання зробити неможливим проживання разом з сином у цій квартирі.

Щодо виселення з спірної квартири неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або суду.

Оскільки ОСОБА_1 не заперечувався той факт, що син, ОСОБА_5 , 2007 р.н., проживає у спірній квартирі разом з нею, а суд дійшов висновку про усунення перешкод ОСОБА_3 у здійсненні ним права власності на спірну квартиру шляхом виселення ОСОБА_1 , то обґрунтованим є висновок суду про те, що ОСОБА_5 також підлягає виселенню разом з матір`ю, оскільки малолітня дитина має проживати або разом з матір`ю, або разом з батьком, а твердження апелянта про те, що малолітня дитина не підлягає виселенню не можуть бути взяті до уваги, оскільки право власності ОСОБА_3 є непорушним, він не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Доводи представника апелянта про те, що відповідачі не можуть бути виселені з квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 , без надання іншого житла, і обов`язок забезпечення їх іншим житлом покладено саме на ОСОБА_3 , з посиланням на ст. 109 ЖК України, суперечать змісту цієї статті.

Стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі квартири чи житлового будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким законним шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своє власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З врахуванням вищенаведеного, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про підставність позову ОСОБА_3 , доводи апеляційної скарги такі висновки суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідачки на його користь 7566,63 грн., так як заборгованість по оплаті житлово комунальних послуг виникла внаслідок несплати комунальних послуг відповідачкою і така була сплачена позивачем, що підтверджується квитанцією, а тому в силу ст. 16 ЦК України право позивача на відшкодування збитків підлягає судовому захисту.

Доводи апелянта про те, що заборгованість виникла через відсутність коштів у зв`язку з несплатою ОСОБА_6 аліментів, не спростовують висновку суду про підставність позову і в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними, не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16.12.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.