Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 184/964/16-ц

провадження № 61-15307св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області у складі судді Коваль А. М. від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Митрофанової Л. В. від 10 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 червня 2011 року у розмірі 11 149 грн 70 коп.

Позов мотивовано тим, що06 червня 2011 року між банком та відповідачем був укладений договір б/н, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевими терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом позичальника у заяві.

Посилаючись на те, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором утворилась заборгованість, яку банк просив стягнути, задовольнивши позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

РішеннямОрджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між сторонами кредитного договору.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду, ухваливши нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано того, що при укладення договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦПК України, оскільки ОСОБА_1 , підписавши Заяву позичальника, приєдналась до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг. Крім того, при оформленні картки відповідач пройшла ідентифікацію у ПАТ КБ «ПриватБанк», що свідчить про існування між сторонами договірних правовідносин.

Короткий зміст заперечення на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду касаційної інстанції заперечення, у яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що Умови та Правила надання банківських послуг підпису відповідача про ознайомлення з ними не містять, а тому їх неможна вважати належним доказом укладення між сторонами кредитного договору. Крім того, додані до матеріалів справи ПАТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг не є доказом того, що саме така їх редакція діяла у період кредитування клієнта. З наданої банком ксерокопії анкети-заяви неможливо ідентифікувати підпис ОСОБА_1 , яка стверджує що заяву не підписувала.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 184/964/16-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Мотивуючи вимоги тим, що 06 червня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 6 000 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації, позивач звернувся до суду з цим позовом.

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06 березня 2010 року, та розрахунок заборгованості.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 вказувала на відсутність між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитних правовідносин, оскільки з наданої банком ксерокопії анкети-заяви неможливо ідентифікувати її підпис.

Згідно наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» висновку службового розслідування № ZAKL-2016/1-7200511 від 27 жовтня 2016 року оригінал кредитного договору та інші документи з кредитної справи ОСОБА_1 втрачені.

Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 березня 2016 року становить 11 149 грн 70 коп., яка складається з: 3 630 грн 33 коп. - заборгованості за кредитом, 5 212 грн 41 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 1 299 грн 83 коп. - заборгованості за пенею та комісією, 500 грн - штраф (фіксована частина), 507 грн 13 коп. - штраф (процентна складова).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що в ході розгляду справи ОСОБА_1 заперечувала отримання нею від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитних коштів, а тому, врахувавши долучення ПАТ КБ «ПриватБанк» ксерокопії заяви, на якій відповідач оспорює належність його підпису, дійшов вірного висновку про недоведеність позивачем існування між сторонами факту кредитних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, у якому вказано про неможливість призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, оскільки питання належності підпису у заяві позичальника від 06 червня 2011 року ОСОБА_1 чи іншій особі може вирішуватись у разі надання оригіналу цієї заяви, у той час як ПАТ КБ «ПриватБанк» долучено до матеріалів справи її ксерокопію, яка є нечитабельною.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), зазначено, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції враховує, що надані ПАТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року підпису відповідача про ознайомлення з ними не містять, а відтак ці Умови не можна вважати належним доказом укладення між сторонами кредитного договору.

Доводи касаційної скарги з посиланням на застосування до спірних правовідносин правил частини першої статті 634 ЦК України є неспроможними, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіВ. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук