Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 145/1704/16-ц

провадження № 61-14427св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представник позивачів - ОСОБА_4 ,

відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробуг»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Сала Т. Б., Копаничук С. Г., Марчук В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробуг» (далі - ТОВ «Агробуг») про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування державної реєстрації договорів оренди землі.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підставі державного акта НОМЕР_1 від 14 квітня 2006 року є власником земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 3,1225 га.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки № НОМЕР_3 площею 3,1246 га на підставі державного акта НОМЕР_4 від 27 квітня 2006 року.

ОСОБА_3 на підставі державного акта НОМЕР_5 від 11 липня 2005 року є власником земельної ділянки № НОМЕР_6 площею 1,6477 га.

Земельні ділянки знаходяться на території Яришівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

26 січня 2007 року власникам земельних ділянок працівниками ТОВ «Агробуг» були надані примірники договорів оренди земельних ділянок, які були укладені між позивачами та відповідачем.

Позивачі вважали, що договори оренди повинні бути визнані недійсними, оскільки не відповідають вимогам закону, зокрема, у договорах оренди не зазначено внесення орендарем орендної плати з урахуванням індексу інфляції; не вказані умови збереження стану об`єкта оренди та сторона, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 297, укладений 26 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агробуг», зареєстрований у Державному реєстрі земель 15 травня 2007 року за № 13.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 313, укладений 26 січня 2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агробуг», зареєстрований у Державному реєстрі земель 15 травня 2007 року за № 14.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки № 452, укладений 26 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агробуг», зареєстрований у Державному реєстрі земель 20 серпня 2007 року за № 51.

Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного 26 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агробуг», зареєстрований у Державному реєстрі земель 15 травня 2007 року за № 13.

Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного 26 січня 2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агробуг», зареєстрований у Державному реєстрі земель 15 травня 2007 року за № 14.

Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного 26 січня 2007 рокуміж ОСОБА_3 та ТОВ «Агробуг», зареєстрований у Державному реєстрі земель 20 серпня 2007 року за № 51.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки в договорах оренди землі не вказано про індексацію орендної плати, умови збереження стану об`єкта оренди, сторону, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини, що є істотними умовами договору оренди, то, відповідно до Закону України «Про оренду землі» відсутність цих умов є підставою для визнання такого договору недійсним.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, в позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у пункті 4.1 договорів оренди сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі і не може бути менше 1,5 % від вартості земельної ділянки, яка визначається згідно з довідкою відділу земельних ресурсів.

Пунктом 4.5 договорів оренди передбачено, що розмір орендної плати переглядається один раз на рік, зокрема, у разі проведення індексації, затвердженої Кабінетом Міністрів України, в інших випадках передбачених законом, отже, умовами договору узгоджено порядок та розмір орендної плати за землю та вони не суперечать вимогам законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року вказану справу призначено до судового розгляду.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В .

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду апеляційної інстанції про узгодження у договорах оренди порядку і розміру орендної плати є помилковим, оскільки договорами не передбачено проведення індексації розміру орендної плати.

Крім того, пункт 4.2 договорів передбачає проведення обчислення розміру орендної плати за землю з урахуванням індексу інфляції, отже, висновки суду не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи.

У липні 2017 року ТОВ «Агробуг» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агробуг» укладено договір оренди землі № 297, зареєстрований у Державному реєстрі земель 15 травня 2007 року за № 13.

Цього ж дня між ОСОБА_2 та ТОВ «Агробуг» укладено договір оренди землі № 313, зареєстрований у Державному реєстрі земель 15 травня 2007 року за № 14.

Також укладено договір оренди землі № 452 між ОСОБА_3 та ТОВ «Агробуг», зареєстрований у Державному реєстрі земель 20 серпня 2007 року за № 51.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно із частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладення договорів оренди землі) істотними умовами договору оренди землі є, об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відповідно до частини другої цієї статті відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

У пункті 4.1 договорів сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі і не може бути менше 1,5 % від вартості земельної ділянки, яка визначається згідно довідки відділу земельних ресурсів.

Пунктом 4.5 договорів передбачено, що розмір орендної плати переглядається один раз на рік, зокрема, у разі проведення індексації, затвердженої Кабінетом Міністрів України, в інших випадках передбачених законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що умовами договору узгоджено порядок та розмір орендної плати за землю та вони не суперечать вимогам законодавства.

Під час розгляду справи позивачі не заперечували твердження відповідача, що оплата за оренду землі здійснювалось регулярно та вчасно. Спору між сторонами з приводу неналежного виконання умов договору, в тому числі низького розміру плати за користування їх землями не було.

Як стверджували представники відповідача, орендна плата була більшою, ніж передбачена договором, чого позивачі теж не заперечували.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає статті 263 ЦПК України, при вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент укладення договорів оренди землі), ризик випадкового знищення або пошкодження об`єкта оренди несе орендодавець, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Пунктом 10 договорів визначено ризики випадкового знищення або пошкодження та форс-мажорні обставини.

У пункті 10.1 зазначено, що жодна зі сторін не несе відповідальності за повне або часткове невиконання своїх обов`язків, якщо таке невиконання сталося внаслідок таких обставин як повінь, пожежа, землетрус та інших природних катастроф, військових дій, які виникли після укладання Договору.

Ряд положень договорів, зокрема, пункти 5.3, 7.1, 7.2, 9.1, 9.4, гарантують та забезпечують належне використання та обов`язок орендаря нести відповідальність за пошкодження або знищення об`єкта оренди - землі.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що спірні договори оренди землі не містять усіх передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» істотних умов, зокрема, індексацію орендної плати, умови збереження стану об`єкта оренди, сторону, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини.

З матеріалів справи відомо, що сторони, у 2007 році врегулювали в договорі свої відносини на власний розсуд, як це передбачено статтею 6 ЦК України та виконували умови договору узгодженим способом протягом 9 років, а відсутність, на думку позивачів, у договорі наведених ними істотних умов не унеможливила виконання договору.

Крім того, вказані позивачем істотні умови регулюються іншими пунктами договору, вказаними вище.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16, про те, що суду при розгляді справи даної категорії, крім встановлення наявності чи відсутності в договорі оренди землі істотних умов договору, необхідно також встановити, чи порушуються права орендодавця відсутністю у договорі тих чи інших істотних умов договору.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку, незгода позивачів з відсутністю зазначених ними умов в спірному договорі, не може бути підставою для визнання порушеними їх прав в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини, а тому дійшов хибних висновків та ухвалив неправильне рішення.

Частиною 1 статті 309 ЦПК України закріплено, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров

С. П. Штелик