Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4400/19
Р І Ш Е Н Н Я

07 листопада 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого-судді Демчика Р.В.

при секретарі Бузун Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Батюка Олега Олександровича до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23 жовтня 1997 року від придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір було укладено та зареєстровано на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія), відповідно до протоколу торгів №4 від 23.10.1997 року за реєстраційним номером 416-2. При цьому у договорі була допущена описка по - батькові покупця, а саме неправильно зроблений переклад. Замість ОСОБА_3 , зазначено ОСОБА_4 . Але в кінці договору, в графі паспортні дані сторін зазначено серія, дата та яким державним органом виданий документ. Оскільки вказаний паспорт позивач змінив, однак відповідно до особової картки водія, заповненої (перевіреної) Державною автомобільною інспекцією УВД Київського облвиконкому 30.05.1978 року, згідно якої паспорт серія НОМЕР_1 . Виданий 16.05.1978 року Баришівським РВВС Київської області належить ОСОБА_1 .

Зазначає, що згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , виготовленого ЧООБТІ станом на 22.11.1993 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Укрбіржою 23.10.1997 року. Крім того, відповідно до довідки КП ЧООБТІ від 25.03.2019 року № 1606о, 24 жовтня 1997 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності а вищевказану квартиру в реєстровій книзі № 3д за номером 530.

Вказує, що 11 лютого 2019 року він, ОСОБА_1 доручив своїй рідній сестрі ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, продати належну йому квартиру, для чого надав останній довіреність на право розпоряджатися вказаною квартирою. Разом з довіреністю передав ОСОБА_2 ключі від квартири та примірник договору купівлі-продажу, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 11.02.2019 року. В подальшому ОСОБА_2 доручення не виконала, а повідомила, що примірник договору загубила, крім того зазначила, що вважає, оскільки їй було видано довіреність на право розпоряджатися майном, а також те, що у 1997 році вона надавала грошові кошти ОСОБА_1 на придбання вказаної квартири, на підставі цього вважає, що вона має рівні права з ОСОБА_1 на вказану квартиру.

Таким чином, на думку позивача, вказана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була набута ним ( ОСОБА_1 ) виключно за кошти, які належали йому особисто, та до отримання яких відповідач ОСОБА_2 не мала жодного відношення.

Таким чином, оскільки його право особистої приватної власності на вищевказану квартиру не визнається відповідачем ОСОБА_2 , то можливим способом захисту - є звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі вищевикладеного, просить суд, - визнати квартиру АДРЕСА_1 - особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 14 червня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували.

05 липня 2019 року відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що дійсно позивачу ОСОБА_2 надавала кошти н придбання квартири, а тому вважає, що має право на Ѕ частину квартири. Однак документів, що підтверджують факт передачі грошей в неї немає. При розгляді справи поклалася на думку суду.

02 жовтня 2019 року представник позивача ОСОБА_5 подав відповідь на відзив.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_5 не з`явилися. До початку розгляду справи представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин прийшов до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, що 23 жовтня 1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений і посвідчений «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія), відповідно протоколу відкритих торгів №4 від 23.10.1997 року.

Відповідно до пункту 2 цього договору ОСОБА_6 на момент укладення угоди була власником вищевказаної квартири на підставі Договору дарування, посвідченого Другою Черкаською держнотконторою 02.12.1995 року №4-7822, зареєстрована в Черкаському ЧООБТІ і записана в реєстраційну книгу № 2д під номером 530..

Судом встановлено, що у договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 416-2 від 23.10.1997 року вказано, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

Відповідно п.5 Договору покупець набуває право власності на квартиру з дня реєстрації договору на товарній біржі «Українська біржа нерухомості»(Черкаська філія).

Відповідно до пункту 12 Договору, останній складений в чотирьох примірниках, перший та другий примірник виданий продавцеві та покупцеві; третій зберігається в Черкаському обласному ОБТІ; четвертий зберігається на товарні біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія).

Відповідно до довідки від 25 березня 2019 року, виданої Комунальним підприємством «Черкаська обласне об єднання бюро технічної інвентаризації» № 1606о, станом на 1 січня 2013 року за ОСОБА_1 24 жовтня 1997 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідно до вказаних документів, право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що відповідно до довіреності від 11 лютого 2019 року, яка зареєстрована в реєстрі за №159 ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися з правом продажу, належної йому квартири , що розташована за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до розписки від 14 лютого 2019 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 оригінал договору купівлі - продажу від 23.10.1997 року квартири АДРЕСА_1 та комплект ключів.

Встановлено, що оригінал договору купівлі - продажу від 23.10.1997 року квартири АДРЕСА_1 втрачений.

Також судом встановлено, що вказане нерухоме майно на час судового вирішення спору не значиться у Держаному реєстрі іпотек, Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 08.10.2019 року №184036275).

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту для даних правовідносин визначені Цивільним Кодексом України.

Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення Договору) - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Згідно з приписами ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу зареєстрований на біржі.

Оскільки Договір було укладено 23 жовтня 1997 року, до набрання чинності ЦК України від 01.01.2004 року, до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 року.

Стаття 4 ЦК УРСР 1963 року визначає, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі з угод.

Згідно із ст. 41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Зі змісту ст. 224 ЦК УРСР 1963 року вбачається, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

В силу статті 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 5 цієї постанови передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатні докази на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 належить особисто йому.

Згідно висновку оцінювача приватного підприємства «Това» від 19 березня 2019 року вартість квартири АДРЕСА_1 становить 145 050 грн,

Відповідно до квитанції від 16.04.2019 року позивачем, при подачі позову до суду, сплачено судовий збір в розмірі 1450,50 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам, а тому, враховуючи, що судовий збір сплачено позивачем відповідно до заявлених вимог, та враховуючи характер позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1450,50 грн.

На підставі викладеного та, керуючись Конституцією України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 274, 19, 258, 263-265, 268, 259, 353 ЦПК України, ст.ст. 321, 355, 368, 392 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 ) сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1 450 грн. 50 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення суду до Черкаського апеляційного суду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2019 року.

Головуючий: Р. В. Демчик