Справа № 345/3504/19
Провадження № 22-ц/4808/1517/19
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Калуського міськрайонного суду в складі судді Миговича О.М., ухвалене 24 вересня 2019 року в м. Калуші Івано-Франківської області, в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 12.01.2015 року року між сторонами шляхом підписання анкети-заяви було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 4 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, про що свідчить його підпис. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Відповідно позичальник надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, а також його зміну за рішенням та ініціативою банку. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних його частин. Дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком і періодичним використанням кредитних коштів.

Банк виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі. Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, станом на 07.07.2019 року утворилася заборгованість. Зокрема, 6065,25 грн - за тілом кредиту, 5 661,82 грн - за простроченим тілом кредиту, 8 892,07 грн пені за прострочене зобов`язання, 900,00 грн пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500,00 грн штрафу (фіксована частина) та 1075,96 грн штрафу (процентна складова). Всього в сумі 23 095,10 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідача.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12.01.2015 року в розмірі 4 000,00 грн непогашеної частини тіла отриманого кредиту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, простроченим тілом кредиту та неустойки, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу.

Вказує, що заборгованість відповідача по кредиту складається з 6065,25 грн заборгованості за тілом кредиту та 5661,82 грн- за простроченим тілом кредиту. Натомість, стягуючи лише частину заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4 000,00 грн, суд порушив вимоги статей 526, 599, 1054 ЦК України щодо належного виконання грошового зобов`язання. Встановивши, що банк надав позичальнику кредит, який ним не повернуто, в суду не було підстав відмовляти у стягненні решти заборгованості по тілу кредиту, в тому числі простроченої заборгованості. Ця заборгованість належним чином обгрунтована розрахунком, а також випискою по картрахунках відповідача (що має статус первинного документа), яким суд не дав правильної оцінки.

На думку апелянта, відмова суду у задоволенні цих позовних вимог порушує принципи двосторонності та оплатності договору. А отже, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, оскільки можливість кредитування забезпечується за рахунок залучених грошових коштів на банківських депозитах.

Суд також не звернув увагу, що долучена до позовної заяви копія заяви позичальника заповнена ним особисто з зазначенням персональних даних та висловленням згоди щодо оформлення договору та отримання кредитної карти «Кредитка Універсальна», засвідчена його підписом. Що за своїм змістом є договором приєднання.

З огляду на це, оскільки сторонами погоджено всі істотні умови договору, в тому числі щодо сплати неустойки, вважає безпідставною відмову суду і у стягненні з боржника пені та штрафів, розмір яких також підтверджений відповідними письмовими доказами.

Посилаючись на зазначені обставини, просив рішення суду в частині відмови у стягненні суми заборгованості по тілу кредиту, пені та штрафів скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Правом на подання відзиву ОСОБА_1 не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» адвокат Рокетська С.В. доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився повторно. Судові повістки про дату, час і місце розгляду справи надсилались йому на адреси, зазначені в апеляційній скарзі та в інформації ЦНАПу виконавчого комітету Калуської міської ради на запит суду першої інстанції щодо зареєстрованого місця проживання. Конверти з повістками повертались до суду з причини невручення через відсутність адресата. З огляду на це оголошення про розгляд справи було розміщено на веб-сайті апеляційного суду. А отже, враховуючи положення частини 11 статті 128 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Приймаючи до уваги необхідність дотримання учасниками справи процесуальних прав та обов`язків, а судом строків розгляду справи, згідно статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в його відсутності колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката Рокетської С.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Постановляючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що при укладенні сторонами кредитного договору у вигляді заяви-анкети не було дотримано вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження таких умов. В заяві позичальника процентна ставка не зазначена, відсутні також умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки та її розмір. А тому суд вважав обгрунтованими позовні вимоги лише в частині стягнення з відповідача 4 000,00 грн фактично отриманої та непогашеної ним суми кредитних коштів, що підтверджено матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Як правильно встановив суд першої інстанції, і це підтверджується матеріалами справи, 12.01.2015 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»(в подальшому перейменовано на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку, укладено кредитний договір б/н, за умовами якого останньому надано кредит на картковий рахунок. При цьому в заяві зазначено, що позичальник погоджується, що підписана заява разом з «Умовами і правилами надання банківських послуг» та викладеними на банківському сайті «Тарифами банку», складає між ними договір, підтвердженням чого є його підпис (а.с. 9).

Відповідно, позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на ці Тарифи банку, а також Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 10-25).

З`ясовано, що позичальник свої зобов`язання з погашення кредиту належним чином не виконував. Згідно із розрахунком заборгованості, наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, станом на 07 липня 2019 року загальна сума боргу за кредитним договором складала 23 095,10 грн (а.с.5-8). З яких: 6065,25 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5661,82 грн за простроченим тілом кредиту, 8892,07 грн нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 900,00 грн нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500,00 грн штраф (фіксована частина), 1075,96 грн штраф (процентна складова).

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

В силу вимог частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, між сторонами існує кредитне зобов`язання, відповідно до якого позичальник користується платіжним засобом. Він був обізнаний про його існування, усвідомлював наявність заборгованості та вчиняв дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № б/н від 12.01.2015 року.

За статтею 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Разом з тим, роздруківка із сайту банку не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) і правильно врахований судом першої інстанції при розгляді цієї справи відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України.

Укладений між сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів тіла кредиту.

Проте, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату за користування кредитними коштами.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Як і того, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафів), у зазначеному в цих документах( доданих банком до позовної заяви) розмірах і порядках нарахування.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні з ОСОБА_1 цього договору банком було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які позивач вважав узгодженими.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Оскільки вимог про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України, позивач не пред`являв, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що правові підстави для стягнення на користь банку 8 892,07 грн нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 900,00 грн пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, та штрафів 500,00 грн (фіксована частина) і 1075,96 грн (процентна складова) відсутні.

При цьому сам по собі розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості по пені та штрафах, оскільки з наданих документів не вбачається, які тарифи застосовувалися при нарахуванні цієї заборгованості та що сторони в письмовій формі обумовили таку відповідальність.

Перевіряючи законність та обгрунтованість судового рішення щодо часткового задоволення позову про стягнення заборгованості по тілу кредиту, апеляційний суд виходить з такого.

Згідно долученого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 6065,25 грн, а за простроченим тілом кредиту 5661,82 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи та поясненнями позивача фактично підтверджено отримання позичальником кредитних коштів лише в розмірі 4 000,00 грн, які й стягнуто на користь банку.

На думку колегії суддів, такий висновок суду є правильним, оскільки грунтується на вимогах закону та відповідає встановленим обставинам справи.

Частинами першою - четвертою стататі 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Аналогічно обов`язок доказування і подання доказів встановлений частиною першою статті 81 ЦПК.

Зі змісту анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вона не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту. При цьому у позовній заяві зазначено про отримання позичальником кредиту в розмірі 4 000,00 грн та право банку змінювати кредитний ліміт.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З розрахунку заборгованості вбачається, що неповернута позичальником сума кредитних коштів не перевищує встановлений банком кредитний ліміт.

При цьому надані представником банку в засіданні апеляційного суду виписки по рахунках відповідача, довідки щодо видачі карток та зміни кредитного ліміту також не спростовують висновків суду. Ними підтверджується видача ОСОБА_1 декількох кредитних карточок одночасно на різний строк, однак не заявлена банком до стягнення сума заборгованості по тілу та простроченому тілу кредиту по цьому договору.

Таким чином, враховуючи необхідність виконання позичальником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів ( що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17), за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів підтвердження такого розміру фактично отриманої суми кредитних коштів без збільшення кредитного ліміту понад 4000,00 грн, та доведеності розміру у 6065,25 грн поточної заборгованості по тілу кредиту та 5661,82 грн за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного переконання про відмову в задоволенні і цих позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановлене в справі рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Тому підстав для його скасування не встановлено.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ в силу закону. А тому ухвалене в ній судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення, а заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 20 грудня 2019 року