П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 265/3931/19

Номер провадження 22-ц/804/3262/19

11 грудня 2019 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Лопатіної М.Ю.

суддів - Биліни Т.І., Принцевської В.П.

за участю секретаря - Сидельнікової А.В.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2019 року, ухваленого у складі судді Гноєвого С.С., повний текст якого виготовлено 17 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі: АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з вищезазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначало, що відповідно до укладеного кредитного договору № б/н від 05 жовтня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 7 500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

З огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а ОСОБА_1 , у свою чергу, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором своєчасно не сплачувала, банк просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 122935, 56 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 7470,12 гривень, та заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 14 вересня 2006 року по 29 січня 2018 року, в сумі 115465,44 гривень.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05 жовтня 2006 року станом на 30 квітня 2019 року у розмірі 7 470, 12 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 116, 73 гривень.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу та, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2019 року скасувати в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення процентів та задовольнити позовні вимоги банку у цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги банк зазначив, що, суд першої інстанції безпідставно застосував висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, не маючи обґрунтованих заперечень відповідача та відповідних доказів проти вимог позивача. Також суд не врахував, що відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банковську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Таким чином встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористалась.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 , підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Гайдаров С.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача, просили її залишити без задоволення, рішення суду першої - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, при розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 05 жовтня 2006 року між сторонами, шляхом підписання Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 7500,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З огляду на те, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, тіло кредиту та відсотки за його користування своєчасно не сплачувала, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з неї заборгованості у розмірі 122935, 56 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 7470,12 гривень та заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 14 вересня 2006 року по 29 січня 2018 року в сумі 115465,44 гривень.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Отже, оскільки у Заяві позичальника від 05 жовтня 2006 року процента ставка не зазначена, сторони не обумовили ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитним коштами, а тому немає підстав для стягнення процентів.

Проте, погодитись з такими висновками місцевого суду не можна.

Рішення суду в частині стягнення тіла кредиту не оскаржувалось, тому апеляційним судом не переглядалось.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Апеляційним судом встановлено, що шляхом підписання Заяви між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір без номера від 05 жовтня 2006 року, згідно якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 7500,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.10,85).

Із Заяви також вбачається, що позичальник згоден з тим, що Заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, Банк при визначенні розрахунку заборгованості посилався на Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», витяг яких міститься в матеріалах справи ( а.с.9-22).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що оскільки доказів про те, що ОСОБА_1 було ознайомлено та підписано нею дані Умови, банком суду надано, такі Умови не є складовою кредитного договору без номера від 05 жовтня 2006 року.

Такі висновки відповідають правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Разом з тим, місцевим судом не враховано під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами те, що їх розмір та порядок сплати був узгоджений сторонами у Заяві позичальника, підписаній відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З огляду на те, що сплата процентів була погоджена між сторонами у договорі, є підстави для їх стягнення з відповідача на користь банку, проте в іншому розмірі та за інший період, ніж просив позивач у своєму позові.

З розрахунку заборгованості банку вбачається, що за період з 01 вересня 2014 року процентна ставка, яка застосовувалась банком до простроченої заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами, змінювалась з 30,00% річних до 43,20 % річних (а.с.5-9).

При визначенні розрахунку заборгованості банк посилався на Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», відповідно до п. 5,3 яких Банк має право проводити зміну Тарифів а також інших Умов обслуговування рахунків.

Однак, враховуючи те? що такі Умови не є складовою кредитного договору, укладеного між сторонами, у банка відсутні підстави для застосування збільшеної процентної ставки до простроченої заборгованості за кредитом, відповідно у суду апеляційної інстанції є підстави для стягнення процентів за прострочення заборгованості за кредитом з відповідача за ставкою погодженою сторонами у Заяві позичальника- 36 відсотків річних.

Крім того, позивач у своєму позові просив стягнути проценти за користування кредитним коштами з 14 вересня 2006 року по 29 січня 2018 року, проте право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Встановлено, що сторони в Заяві погодили, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що за кредитним договором, укладеним між сторонами, відповідачу ОСОБА_1 було видане чотири картки, строк дії останньої - вересень 2017 року.(а.с.87). З розрахунку руху коштів по кредитному договору вбачається, що відповідач користувалась усіма зазначеними картками (а.с.54-60).

З врахуванням наведеного, розмір заборгованості по процентам за прострочення заборгованості за кредитом у ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за період з 14 вересня 2006 року по 30 вересня 2017 року ( в межах дії строку останньої картки) за базовою відсотковою ставкою, погодженою сторонами (36 % річних) складає 9 425,05 гривень, що відповідає розрахунку відповідача ( а.с. 83).

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума процентів за користування кредитним коштами за період з 14 вересня 2006 року по 30 вересня 2017 року у сумі 9 425,05 гривень.

Заяву про застосування строку позовної давності відповідач не заявляла.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до положень ст.376 ЦПК України, у зв`язку неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню в частині стягнення процентів та відповідно зміні в частині розподілу судових витрат.

Так, у зв`язку з частковим скасуванням рішення суду першої інстанції, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подачу позову у сумі 263,95 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на 13,74%, виходячи з розрахунку: 1921,00 гривень х 13,74% : 100%.

Крім того, з огляду на задоволення вимог апеляційної скарги відповідача на 8,16 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 235,13 гривень, виходячи з розрахунку: 2881,50 грн. х 8,16 % : 100%.

Керуючись ст. ст. 367, 374,376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2019 року в частині відмови у стягненні процентів за користування кредитними коштами скасувати, в частині розміру стягнутого судового збору - змінити.

Ухвалити нове рішення в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитним коштами за кредитним договором б/н від 05 жовтня 2006 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299) заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в сумі 9 425,05 грн (дев`ять тисяч чотириста двадцять п`ять гривень, 05 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299) судовий збір за подання позову в сумі 263,95 грн. і за подання апеляційної скарги в сумі 235,13 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2019 року.

Судді: