Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 644/6354/16-ц

провадження № 61-15861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 11 січня 2017 року у складі судді Бабенко Ю. П. та рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н.П., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» (далі - ТОВ фірма «Елавус ЛТД») на її користь нараховану, але не виплачену зарплату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 10 060,45 грн, суму середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати у розмірі 67 551,22 грн, суму індексації зарплати за затримку її виплати в розмірі 18 843,22 грн. а всього - 96 454,89 грн.

Позов мотивовано тим, що 27 січня 2014 року вона була звільнена з роботи, однак заробітну плату в розмірі 10 060,45 грн в день звільнення їй не виплатили. Виходячи із її середньоденного заробітку 130,66 грн, позивач просила стягнути середньомісячний заробіток за затримку розрахунку з 01 лютого 2014 року по 01 червня 2016 року в сумі 67 551,22 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 18843,22 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 11 січня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_1 заборгованість по зарплаті 10060,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 67551,22 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати 18843 грн. 22 коп., всього 96454 грн. 89 коп. та на користь держави судовий збір у розмірі 1446 грн. 82 коп.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 16 лютого 2017 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не було спору про розмір заробітної плати позивача. ОСОБА_1 в день звільнення і пізніше не відмовлялася від отримання заборгованості по зарплаті, відповідач не повідомляв позивача про необхідність і можливість отримання кінцевого розрахунку по заробітній платі при звільненні з роботи. Позивачем доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених сум. Крім того, зазначив, що порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти.

Короткий зміст рішення суду апеляційноїінстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ фірми «Елавус ЛТД» задоволено частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 11 січня 2017 року змінено в частині стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 18 843 грн 22 коп і судового збору в сумі 1 446 грн 82 коп.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ фірми «Елавус ЛТД» про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 8 782,77 грн.

В іншій частині заочне рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Змінюючи в частині рішення суду першої інстанції та стягуючи компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сума компенсації обчислюється шляхом множення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі

У травні 2017 року ТОВ фірма «Елавус ЛТД» через засоби поштового зв`язку подало касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд не дав належної оцінки доводам відповідача про те, що довідка про розмір заборгованості по заробітній платі позивача сфальсифікована, не викликав свідків за їх клопотанням, не витребував відомості з Пенсійного фонду; не звернув уваги на те, що наданий відповідачем наказ про звільнення не містив відомостей про суму нарахованої, але не виплаченої компенсації за невикористану відпустку; дійшов помилкового висновку про відсутність спору про розмір заборгованості по заробітній платі, в той час як відповідач взагалі заперечував наявність такої заборгованості; залишив без уваги положення постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» та безпідставно застосував постанову Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, яка регулювала відносини із виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період з 01 січня1998 року по 31 грудня 2000 року.

Позиція інших учасників справи

Інші учасники справи правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористались.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 червня 2017 року поновлено строк касаційного провадження, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції. Зупинено виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року до закінчення касаційного розгляду.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року матеріали цивільної справи № 644/6354/16-ц надійшли до Верховного Суду.

05 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судами встановлено, що з 07 травня 2007 року до 27 січня 2014 року ОСОБА_1 працювала у ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» на посаді бухгалтера.

Наказом ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» від 27 січня 2014 року № 4-к була звільнена із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем проведений не був.

Згідно довідки відповідача на день звільнення ОСОБА_1 заборгованість підприємства по невиплаченій заробітній платі складала 10 060,45 грн.

Розглядаючи дану справу, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами по справі не було спору про розмір заробітної плати позивача та не звернув уваги на заперечення відповідача, в яких ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» взагалі заперечувало проти наявності заборгованості по заробітній платі у позивача.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (надалі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

На підставі пункту 5 розділу ІУ Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати; пункт 8 - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд апеляційної інстанції, в порушення вимог статті 303 ЦПК України, яка діяла на час розгляду справи, на зазначені положення уваги не звернув, погодився з розрахунком середньоденної заробітної плати без урахування фактично відпрацьованих днів.

Крім того, проводячи розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку - з 01 лютого 2014 року по 01 червня 2016 року суд першої інстанції вважав періодом затримки 517 днів. Апеляційний суд зазначену обставину не перевірив та не звернув уваги, що період затримки розрахований невірно.

Крім того, відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Вирішуючи спір в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплатисуд апеляційної інстанції, помилково керувався положеннями Постанови Кабінету Міністрів України, від 20 грудня 1997 року № 1427 "Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати" та не звернув уваги на зміст пункту другого Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", яким установлено, що відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427 проводиться компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи лише з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2000 року.

Крім того, заперечуючи проти позовних вимог ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» посилалось на те, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 23 червня 2015 року порушено провадження у справі № 922/3048/15 про банкрутство ТОВ Фірма «Елавус ЛТД», тому спірні відносини, що пов`язані з притягненням відповідача до відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України підпадають під діюЗакону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі № 644/2139/16-ц (провадження № 61-14899сво18) Верховний Суд дійшов висновку «про відсутність у цій справі підстав для задоволення позову у зв`язку з тим, що в межах розгляду господарським судом справи про визнання ТОВ Фірма «Елавус ЛТД» банкрутом ОСОБА_3 не заявив у встановлений строк вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату, тому такі вимоги є погашеними».

Суд апеляційної інстанції зазначені обставини під час розгляду справи не з`ясував, правових висновків з цих підстав не зробив.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене з порушенням норм процесуального права (частина третя статті 411 ЦПК України). Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма «Елавус ЛТД» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року скасувати.

Передати справу № 644/6354/16-ц на новий розгляд до апеляційного суду.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді: І. О. Дундар
В. І. Журавель Є. В. Краснощоков
М. М. Русинчук