Провадження № 2/461/1846/19
УХВАЛА

про передачу справи за підсудністю

20.12.2019 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі судді Стрельбицького В.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, з підстав, викладених у позовній заяві.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.08.2019 року матеріали справи передано за підсудністю на розгляд Галицького районного суду м. Львова.

Мотивами постановлення вказаної ухвали було те, що один з відповідачів Приватне акціонерне товариств «Телерадіокомпанія Люкс» знаходиться за адресою: 79008, м. Львів, пл. Галицька, 15, а позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням, згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч.2 ст.27 ЦПК України).

Однак, суд вважає, що справу скеровано до Галицького районного суду м. Львова помилково, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) (ч.9 ст.28 ЦПК України).

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч.2 ст.27 ЦПК України).

Як вбачається з позовної заяви позивачем визначено коло відповідачів - Приватне акціонерне товариство «Телерадіокомпанія Люкс», яке знаходиться а адресою: 79008, м. Львів, пл. Галицька, 15 та ОСОБА_2 , адреса реєстрації якого невідома, адреса постійного проживання невідома, останнє відоме місце (адреса) перебування чи постійного його заняття (роботи) 01033, м. Київ, вул АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

При поданні позову до Голосіївського районного суду м. Києва позивачем було обґрунтовано підсудність спору та виявлено бажання подати позовну заяву саме за останнім відомим місцем (адресою) перебування чи постійного заняття (роботи) відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч.15 ст.28 ЦПК України, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (ч.16 ст.28 ЦПК України).

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох судів.

Таким чином, пред`явлення даного позову за правилами альтернативної підсудності за останнім відомим місцем (адресою) перебування чи постійного заняття (роботи) відповідача, є правом позивача.

При цьому, обставин щодо виключної підсудності даного позову не встановлено.

Наведене повністю узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.01.2018 року у справі №368/9910/13-ц, згідно якого відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Суд не має права обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді. Альтернативна підсудність встановлена законом для таких категорій справ, в яких позивачі об`єктивно потребують у створенні їм найбільш сприятливих умов судочинства (полегшення поїздок до суду, збору доказів тощо), або в яких вони позбавлені можливості пред`явити позов за загальним правилом територіальної підсудності. Право вибору між судами, яким, згідно із загальним правилом територіальної підсудності і правилом альтернативної підсудності, підсудна дана справа, належить виключно позивачу. Це означає, що позови, можуть бути за вибором позивача пред`явлені як за загальним правилом територіальної підсудності - за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача. У таких випадках суд не вправі повернути позивачу позовну заяву з мотивів непідсудності справи даному судові. Ці дії являються незаконними і обмежують право на доступ до правосуддя.

Дотриманням судами процесуальних норм інституту підсудності означає дотримання положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Конституційно-правовий механізм захисту всіх складових права на судовий розгляд являє собою нормативно визначену сукупність об`єкта захисту, суб`єктів, що здійснюють цей захист, та форм взаємодії між ними. Згадана система характеризується цілісністю, взаємозв`язком та покликана функціонально забезпечувати верховенство та пряму дію положень Конституції України, зокрема і в контексті виконання державою як її головного обов`язку утвердження і забезпечення прав і свобод людини, так і відповідних йому зобов`язань, що походять з міжнародних договорів, учасником яких є Україна.

Враховуючи конституційну природу права на доступ до правосуддя, основою механізму забезпечення згаданого права є певна сукупність втілених у Конституції та чинному законодавстві України правових принципів, установлених інститутів, норм та юридичних гарантій, які в комплексі уможливлюють і сприяють його дотриманню, реалізації та захисту. В свою чергу, право на доступ до правосуддя є невід`ємною складовою права на судовий розгляд. Оскільки останнє, у свою чергу, є складовою прав людини, їх конституційно-правові гарантії в цілому повністю стосуються і права на доступ до правосуддя, що, дає підстави для висновку про існування згаданого права в системі координат загального конституційно-правового механізму гарантій прав людини.

Відтак, спеціальні гарантії права на доступ до правосуддя являють собою обумовлену позитивним обов`язком держави та метою правового регулювання цілісну систему юридичних умов, способів і засобів, які в комплексі забезпечують процес безперешкодної реалізації права на судовий розгляд, його захисту та поновлення у випадку порушення. Змістом цих гарантій є: забезпечення правового режиму непорушності права неможливість його скасування, заборона звуження змісту та обсягу права при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, заборона обмеження права навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану; його гарантованість законом, зокрема на рівні акта найвищої юридичної сили Конституції України; наявність передбачених законом гарантів права як складової прав людини; обов`язок здійснення діяльності органами державної влади, їх посадовими особами лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; можливість захисту як на національному, так і на міжнародному рівні; обумовленість його захисту примусовою силою держави або контрольними функціями міжнародних організацій; невичерпність закріплених Конституцією України прав людини, що є передумовою як для законодавчого запровадження нових прав, так і розширення змісту та обсягу існуючих.

Таким чином, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач чітко та мотивовано наводить свої доводи щодо визначення підсудності даної справи. Вищенаведене свідчить про відсутність підстав для розгляду справи у Галицькому районному суді м. Львова, оскільки позовна заява подана за вибором позивача до Голосіївського районного суду м. Києва, що являється його процесуальним правом.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997, частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010, відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012, Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.

Враховуючи наведені положення цивільного процесуального законодавства, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, практику суду касаційної інстанції, практику Конституційного Суду України, приходжу до переконання, що дана справа не підсудна Галицькому районному суду м. Львова, оскільки, пред`явлення даного позову за правилами альтернативної підсудності за останнім відомим місцем (адресою) перебування чи постійного заняття (роботи) відповідача, є виключним правом позивача, яке ним було реалізовано шляхом подачі позовної заяви до відповідного суду, а тому з метою недопущення істотного обмеження законодавчо встановлених прав та гарантій позивача, заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації слід передати на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

Керуючись ст.ст.27, 31 ЦПК України,

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Телерадіокомпанія Люкс», ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації передати на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Стрельбицький В.В.

Повний текст ухвали складено 20 грудня 2019 року