Номер провадження: 22-ц/813/3419/19
Номер справи місцевого суду: 521/7452/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про повернення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом, який вподальшому уточнила (а.с.86-89), до ОСОБА_1 про повернення боргу, мотивуючи це тим, що між нею та відповідачем 06 травня 2015 року був укладений договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачці у борг 21 000,00 грн., а остання зобов`язалася повернути їх до 06 липня 2015 року включно та сплачувати щомісячні відсотки у розмірі 3 150,00 грн. В кінці травня 2015 року ОСОБА_1 знову звернулася до неї з проханням позичити їй гроші та 27 травня 2015 року між ними був укладений ще один договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачці у борг 10 000 грн., а остання зобов`язалася повернути їх до 27 липня 2015 року включно та сплачувати щомісячно відсотки у розмірі 1500,00 грн. На підтвердження договорів позики, відповідачка надала позивачці боргові розписки від 06 травня 2015 року та від 27 травня 2015 року. Проте, як зазначає позивач, відповідач умови договору не виконує. Після отримання від неї грошей, відповідач сплатила лише відсотки за червень, липень, вересень та жовтень 2015 року по борговій розписці від 27 травня 2015 року, але суму боргу в розмірі 10 000 грн. по розписці від 27 травня 2015 року та суму боргу і відсотки по розписці від 06 травня 2015 року, не повернула та на теперішній час ухиляється від будь яких контактів. Оскільки відповідачка взяті на себе зобов`язання за договорами позики не виконала, позивачка просила суд стягнути на її користь з відповідачки суму боргу в розмірі 227 650,00 грн. та судовий збір в розмірі 2 305,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 227 650 гривень та судовий збір у розмірі 2 305 грн.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року в частині стягнення суми боргу та відсотків у розмірі 209 755 грн. скасувати, в іншій частині залишити без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 227 650 гривень, суд першої інстанції виходив з доведеності факту отримання відповідачкою від позивачки коштів у сумі 31000,00 грн., а також факту не повернення відповідачкою боргу в обумовлені терміни та знаходження розписок у позикодавця. Оскільки розмір процентів після закінчення строку дії договору, не встановлений, їх розмір відповідно до ч. 1ст. 1048 ЦК України визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Загальна сума процентів з урахуванням виплачених сум процентів, складає: 209755,00 (6300,00 +140805,00 + 67050,00- 4400,00), а загальна сума боргу з урахуванням процентів складає 240 755,00 грн. (31000,00 + 209755,00). Оскільки позивачка просить стягнути на її користь суму боргу з урахуванням суми процентів в розмірі 227650,00 грн., а суд не має права вийти за межі розміру позовних вимог, то з відповідачки слід стягнути суму боргу з урахуванням суми процентів в розмірі 227 650,00 грн.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

-06 травня 2015 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачці у борг 21000,00 грн., а остання зобов`язалася повернути їх до 06 липня 2015 року включно та сплачувати щомісячно відсотки у розмірі 3150,00 грн., що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 06 травня 2015 року (а. с. 13);

-строк повернення відповідачкою коштів за договором позики від 06 травня 2015 року настав 06 липня 2015 року;

-27 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачці у борг 10000,00 грн., а остання зобов`язалася повернути їх до 27 липня 2015 року включно та сплачувати щомісячно відсотки у розмірі 1500,00 грн., що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 27 травня 2015 року (а. с. 14);

-строк повернення відповідачкою коштів за договором позики від 27 травня 2015 року настав 27 липня 2015 року;

-після отримання коштів ОСОБА_1 сплатила відсотки за червень, липень, вересень та жовтень 2015 року тільки по розписці від 27 травня 2015 року, що не заперечувалося позивачем;

-будь-яких доказів виконання відповідачкою решти своїх зобов`язань, згідно з розписками від 06 травня 2015 року та від 27 травня 2015 року та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається, як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідач не заперечувала отримання грошових коштів за розписками від 06.05.2015 року в сумі 21 000 грн. до 06.07.2015 року і від 27.05.2015 року в сумі 10 000 грн. до 27.07.2015 року, але стверджувала, що виплачувала проценти і заперечувала проти стягнення процентів після закінчення строку, на який видавалася позика за кожною із розписок.

Наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ч. 1 ст, 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).

З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, при простроченні виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних грошей, нараховуються 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Саме такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10156/17 від 10.04.2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги заявлені позивачем про стягнення заборгованості за позикою за розпискою від 06.05.2015 року складаються безпосередньо з - суми позики - 21 000 грн. та процентів за час користування грошовими коштами, як у період, на який видавалися грошові кошти - до 06.07.2015 року, так після його закінчення до часу заявлення ОСОБА_2 вимог про стягнення боргу відповідно до здійсненого нею розрахунку.

Вимоги позивача за позикою по розписці від 27.05.2015 року складаються безпосередньо з суми позики - 10 000 грн. та процентів за період після закінчення строку, на який видавалася позика і до часу заявлення ОСОБА_2 вимог про стягнення боргу відповідно до здійсненого нею розрахунку.

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що зі змісту розписки від 06.05.2015 року не вбачається визначеного сторонами розміру процентів за користування позикою до часу її повернення - 06.07.2015 року, а розмір винагороди позикодавцю за користування позичальником грошовими коштами визначений у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу, що не відповідає ст. 1048 ЦК України, вимоги позивача про стягнення процентів за правомірне користування позикою за час з 06.05.2015 року до 06.07.2015 року підлягає визначенню на рівні облікової ставки НБУ у відповідності до ч.І ст. 1048 ЦК України.

Враховуючи наведене умовні проценти в розумінні ч.1 ст. 1048 ЦК України слід розраховувати наступним чином:

Сума боргу * 30%- ставка НБУ у період з 06.05.2015 року по 06.07.2015 року: 100% : 365 (число днів у календарному році)* 61 день правомірного користування грошовими коштами з 06.05.2015 року по 06.07.2015 року.

Таким чином: 21 000* (30%:100%:365*61)= 1 052 грн. 88 коп.

Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою або якщо розмір процентів не встановлений і договір не в розумінні законодавства не може вважатися безпроцентним - на рівні облікової ставки НБУ у відповідності до ч.І ст. 1048 ЦК України, припиняється після спливу визначеного договором строку правомірного користування позикою (строку, на який видавалася позика), а далі його права та інтереси забезпечені ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки позивач заявляючи вимоги про стягнення процентів після спливу визначеного договором строку правомірного користування позикою, тобто після 06.07.2015 року, не обґрунтовував підставами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України і зазначені підстави предметом розгляду в районному суді не були, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права приймати та розглядати ч. 2 ст. 625 ЦК України в якості підстави для стягнення процентів за користування позикою 21 000 грн. після 06.07.2015 року за розпискою від 06.05.2015 року та за користування позикою 10 000 грн. після 27.07.2015 року за розпискою від 27.05.2015 року.

Що стосується процентів за користування позикою 10 000 грн. за розпискою від 27.05.2015 року у строк з 27.05.2015 року до 27.07.2015 року, то, як вбачається з матеріалів справи і не заперечувалося позивачем, передбачена за розпискою від 27.05.2015 року винагорода 1500 грн. за вказаний період відповідачем сплачена у повному обсязі і тому позивачем до розрахунку заборгованості за розпискою від 27.05.2015 року проценти за користування позикою 10 000 грн. не включені.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував і стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість, куди окрім безпосередньо позики за розписками від 06.05.2015 року - 21 000 грн. та від 27.05.2015 року - 10 000 грн. стягнув також проценти за неправомірне користування позикою за цими розписками за період з серпня 2015 року до листопада 2018 року із застосуванням ч.І ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період часу, а всього на загальну суму 209 755 грн.

Тому рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи власне судове рішення, апеляційний суд враховує наведені в цій постанові обґрунтування, доходить висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за розпискою від 06.05.2015 року у розмірі 21 000 грн. та проценти за користування позикою за період з 06.05.2015 року по 06.07.2015 року у розмірі 1 052 грн. 88 коп., а разом - 22 052 грн. 88 коп., а також за розпискою від 27.05.2015 року у розмірі 10 000 грн., а всього за обома розписками стягненню підлягає 32 052 грн. 88 коп. В іншій частині вимог слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позову до суду та сплаченого відповідачем судового збору за подання апеляційної скарги підлягають перерозподілу в порядку ст. 141 ЦК України виходячи з принципу пропорційності.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення боргу на суму 227 650 грн., задоволено вимог після перегляду рішення суду в апеляційному порядку 32 052 грн. 88 коп. або 14% від заявлених вимог. За подання позову до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір 3 205 грн. У відповідності до принципу пропорційності з відповідача на користь позивача слід стягнути 448 грн.70 коп. (з 205*14%).

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3 457 грн. 50 коп. (150% від розміру судового збору сплаченого в суді першої інстанції 3 205 грн.). Внаслідок перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку задоволено 86% вимог відповідача за апеляційною скаргою.

Оскільки відповідачем сплачено судовий збір 3 457 грн.50 коп., з позивача на користь відповідача стягненню підлягає судовий збір у розмірі 2 973 грн. 45 коп. (86% від 3 457 грн. 50 коп.).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) заборгованість за розпискою від 06.05.2015 року у розмірі 21 000 грн. та проценти за користування позикою за період з 06.05.2015 року по 06.07.2015 року у розмірі 1052 грн. 88 коп., а разом - 22 052 грн. 88 коп., а також за розпискою від 27.05.2015 року у розмірі 10 000 грн., а всього стягнути 32 052 грн. 88 коп.

В іншій частині вимог - відмовити.

В порядку розподілу судових витрат:

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) судові витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду у розмірі 448 грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 973 грн. 45 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10.12.2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова