Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 361/4604/17

провадження № 61-45997св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - державний нотаріус Десятої київської державної нотаріальної контори Сабадаш Ольга Вікторівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області у складі судді Василишина В. О. від 17 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П., Кашперської Т. Ц., від 19 вересня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, скасування державної реєстрації речових прав на це майно, скасування свідоцтв про право на спадщину та державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 йому належить 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . 1/3 частка цього ж будинку належить ОСОБА_2 , яка успадкувала його після смерті ОСОБА_4 , яка в свою чергу отримала це майно у дар від ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 25 червня 1956 року.

Вказаний договір дарування позивач просив визнати недійсним, оскільки інший співвласник будинку - ОСОБА_3 не давала своєї згоди на відчуження його майна, оспорюваний договір не містить підпису обдарованої, яка у спірному будинку ніколи не проживала.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним укладений 25 червня 1956 року договір дарування 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 ; скасувати вказані свідоцтва про право на спадщину та державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/3 частки спірного житлового будинку.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані відсутністю правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування.Крім того, позивач у порядку спадкування набув право власності на частину будинку лише у 2016 році, спірним договором, укладеним у 1956 році, будь-яке речове право позивача як спадкоємця ОСОБА_3 не порушено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за відсутності відомостей щодо повідомлення другого співвласника будинку про укладення договору дарування, цим договором були порушені права ОСОБА_3 як співвласниці вказаного будинку, а отже і його права як її спадкоємця.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 23 листопада 2018 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою суду від 05 листопада 2008 року відкрито провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішень виконкому Броварської селищної ради депутатів трудящих від 27 січня та 05 лютого 1951 року за ОСОБА_6 й ОСОБА_7 в рівних частках визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 та видано два окремі свідоцтва про право власності на це майно.

25 червня 1956 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_6 подарував своїй дочці ОСОБА_5 1/3 частини спірного домоволодіння. Вказаний правочин містить підпис дарувальника та обдаровуваного (а.с. 124 т 1).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 травня 1986 року ОСОБА_3 як спадкоємець майна ОСОБА_6 отримала у власність 1/6 частку вказаного будинку.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 жовтня 2016 року ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 4/6 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 1 /3 частка вказаного нерухомого майна на праві приватної спільної часткової власності відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 06 жовтня 2016 року зареєстрована за ОСОБА_2

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог статті 4 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ЦК УРСР 1922 року, який був чинний на час укладення оспорюваного правочину.

Відповідно до положень статей 61, 62 ЦК УРСР 1922 року право власності може належати двом або декільком особам спільно, частками (спільна власність). Володіння, користування та розпорядження спільною власністю повинно провадитись за загальною згодою всіх учасників, а у випадку непогодження - за більшістю голосів.

Правові підстави недійсності правочину передбачені главою IVЦК УРСР 1922 року.

Згідно із статтею 30 ЦК УРСР 1922 року правочин є недійсний, коли він учинений з метою суперечною закону, або в обхід закону, а також, коли правочин направлений до очевидної шкоди для держави.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що позивач в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не довів наявності правових підстав, передбачених ЦК УРСР 1922 року, для визнання недійсним договору дарування від 25 червня 1956 року.

Цей висновок судів є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного на час виникнення спірних правовідносин закону та обставинам справи.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив про порушення своїх прав як спадкоємця внаслідок порушення права його спадкодавця на переважне право купівлі спірної частки нерухомого майна, яка була відчужена за вказаним договором дарування іншим співвласником цього майна та отримана у спадок відповідачем.

Законодавством, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено певні гарантії захисту прав співвласників, не заінтересованих у відчуженні частки у спільній власності стороннім особам.

Так, статтею 64 ЦК УРСР 1922 року встановлено, що учасники спільної власності мають право переважної купівлі при відчуженні будь-ким своєї частки сторонній особі, крім випадку продажу частки з прилюдних торгів.

Разом із тим відповідно до статті 58 ЦК УРСР 1922 року власник у межах, встановлених законом, має право володіти, користуватись і розпоряджатись майном.

При укладенні договору дарування для дарувальника важливе значення має особа обдаровуваного та/або мета використання майна й безоплатний характер цих відносин, що не допускає переважного права купівлі.

Безоплатність договору дарування є імперативною його ознакою, за якою належить розуміти відсутність зі сторони обдаровуваного будь-якого зустрічного задоволення на користь дарувальника. Якщо під виглядом дарування фактично відбувається продаж частки у спільній власності, то до такого правочину буде можливо застосувати норми про переважне право купівлі за умови доведеності в суді тієї обставини, що насправді частка була продана, а не подарована сторонній особі.

Конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки. Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене «перебуванням» у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку.

Аналіз цих правових норм дозволяє дійти висновку, що переважне право купівлі не розповсюджується на випадки переходу частки за безоплатними правочинами, зокрема і договором дарування.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку, що ЦК УРСР 1922 року не містить відповідних норм, які б регламентували отримання співвласником нерухомого майна обов'язкової згоди іншого співвласника на розпорядження своєю часткою шляхом її передачі іншій особі за договором дарування та обґрунтовано встановили відсутність обставин, які б свідчили про порушення переважного права купівлі частки іншого співвласника спадкодавця позивача і як наслідок порушення прав останнього.

Оспорюваний договір дарування містить підписи сторін договору (а.с. 124 т.1), отже, матеріалами справи не підтверджена така підстава недійсності правочину як непідписання його сторонами.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановили відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування нерухомого майна від 25 червня 1956 року. Інші позовні вимоги про визнання недійсними зазначених свідоцтв про право на спадщину та державної реєстрації права власності відповідача на спірне нерухоме майно є похідними від первинної, тому суди також обґрунтовано відмовили у їх задоволенні.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 19 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара