Номер провадження: 22-ц/813/3640/19
Номер справи місцевого суду: 520/78/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Погорєлова С.О.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Тавровського Сергія Григоровича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності, -

ВСТАНОВИВ:

08 січня 2015 року Тафіїв В.Ф. представник Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 15 грудня 2006 року з ОСОБА_1 , а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_1 на підставі рішення місцевого Київського району від 27 травня 2003 року, та стягнути з відповідача на користь ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти за сплату судового збору. В обгрунтування позовних вимог зазначав, що 15 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем укладено кредитний договір №0 за умовами якого Банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 76000 доларів США з розрахунку 12,3% річних на строк до 16 грудня 2013 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та відповідачем було укладено договір іпотеки від 15 грудня 2006 року, відповідно до умов якого відповідач передав кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю іпотекодавця. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, що виникло з вказаного кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора . У зв`язку з порушенням відповідачем умов договору щодо погашення кредиту та процентів за його користування утворилася прострочена заборгованість у сумі 62696,74 доларів США, крім того, позивач листом-вимогою від 13 жовтня 2014 року повідомив про дану заборгованість відповідача (а.с. 2-7).

22 лютого 2018 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, відповідно до якого у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено (а.с. 163-164).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що судом не прийнято до уваги той факт, що в іпотечному договорі міститься застереження щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, яке прирівнюється за своїми наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Також апелянт зазначає, що не згодний з твердженням суду в частині можливості виникнення права власності за рішенням суду лише у випадках передбачених ст.ст. 335 та 376 ЦК України, оскільки п.4.2. іпотечного договору передбачає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (а.с. 166-168).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2018 року вирішено апеляційну скаргу представника ПАТ «Дельта Банк» повернути, у зв`язку з тим, що додана до апеляційної скарги світлокопія довіреності не є документом, що посвідчує повноваження Тавровського С ОСОБА_2 та згідно до ст.ст. 58, 63 ЦПК України ОСОБА_3 є неналежним представником у справі (а.с. 173-174), та постановою Верховного Суду від 10 січня 2019 року вказану ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2018 року було скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 197-199).

Ухвалою судді Одеського апеляційного суду Дрішлюка А.І. від 09.04.2019 року було відкрито провадження в справі, а ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.04.2019 року справа була призначена до розгляду.

17.09.2019 року від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Так, представник відповідача посилається, на практику Верховного Суду щодо того, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Також зазначає, що наявні підстави для застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». А крім того, вказує на те, що наявні підстави для застосування позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості. Тому представник відповідача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін.

07.11.2019 року сторони провадження в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. 07.11.2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, як ініціатор процесу на цій стадії, за логікою цивільного процесуального законодавства в системному взаємозв`язку з завданнями та засадами цивільного судочинства, повинен цікавитись рухом власної скарги у разі наявності процесуальної зацікавленості в її розгляді з особистою участю. Крім того, будь-який учасник провадження має можливість дізнатись інформацію про час та місце проведення судового засідання також на офіційній сторінці суду в мережі Інтернет.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). За обставинами справи позивач не реалізував передбаченого договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом, зокрема, укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції були правильно встановлені фактичні обставини справи, що апелянтом та іншими учасниками провадження в суді апеляційної інстанції не заперечувалось. Тому апеляційний суд вважає за необхідне проаналізувати доводи апеляційної скарги та, відповідно, надати їм оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частина перша статті 38 Закону України «Про іпотеку» встановлює право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві як на підставі рішенні суду, так і на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чизастереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» врегульовано порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивач відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» має можливість звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. Дана позиція висловлена Верховним судом України в справах № 6-1851цс15, № 6-2967цс16, а також Верховним Судом в постановах від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс 18), від 29.05.2018 року в справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18). Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. При цьому апеляційний суд зауважує, що суди першої та апеляційної інстанції мають право відступити від позицій суду касаційної інстанції в аналогічних справах з належним мотивуванням відповідного рішення в залежності від обставин конкретної справи, яка розглядається судом. Підстав для відступлення від сформованої позиції ВП ВС не встановлено. Отже, враховуючи наведені норми діючого законодавства в системному аналізі з позиціями суду вищої інстанції, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги.

Таким чином, враховуючи вище наведене, обставини даної справи, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Тавровського Сергія Григоровича відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

С.О. Погорєлова

П.М. Черевко

17.12.2019 року м. Одеса