Номер провадження: 22-ц/813/1381/19
Номер справи місцевого суду: 520/5141/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору іпотеки та частково недійсними договорів відступлення прав за договорами іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2017 року представник ПАТ «Райффазен Банк Аваль» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, в якій зазначав, що 28.12.2007 року між ВАТ «Райффазен Банк Аваль» (назву якого змінено на ПАТ «Райффазен Банк Аваль») та ОСОБА_2 був укладений кредитним договір № 014/79790/74/87536, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 199 955,00 доларів США, строком до 28.12.2027 року за сплатою 13% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 28.12.2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., предметом іпотеки згідно вказаного договору виступає нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 285,2 кв. м., жилою площею 74,1 кв. м. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання за договором, АТ «Райффазен Банк Аваль» був змушений звернутися до суду про стягнення заборгованості, 03 листопада 2009 року Приморським районним судом м. Одеси було постановлено рішення, яким суд вирішив задовольнити позовні вимоги АТ «Райффазен Банк Аваль» про стягнення заборгованості. Проте на момент звернення представника АТ «Райффазен Банк Аваль» до суду з позовною заявою, рішення досі не виконано та сума боргу зростає, станом на 24.01.2017 року становить 1 575 521,84 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 43 062 949,12 гривень. Тому позивач, посилаючись на ст. 526 ЦК України, п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України та ст. 7, п.1 ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/79790/74/87536 від 28.12.2007 року, шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» та надати право позивачеві на продаж будь-якій особі покупцеві за ціною встановленою на підставі оцінки субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та надати право ПАТ «Райффазен Банк Аваль» на проведення усіх дій пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки, в тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації, та стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1600,00 гривень (т.1, а.с.1-6).

06 лютого 2018 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла заява ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про залучення до участі в якості третьої особи, зазначаючи, що 20.12.2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» був укладений договір відступлення права вимоги № 114/52, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 014/79790/74/87536 від 28.12.2007 року, укладеним між ПАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_2 перейшло до ПАТ «КІБ». Згідно договору укладеного 20.12.2017 року між ПАТ «КІБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», останні набули права вимоги за вказаним кредитним договором та відповідно до договору про відступлення прав за договором іпотеки від 20.12.2017 року, право іпотекодержателя за договором іпотеки перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (т.1, а.с.151-152).

20 червня 2018 року до Київського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «КІБ», ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про визнання недійсним договору іпотеки та частково недійсними договорів відступлення прав за договорами іпотеки, в якому зазначала, що апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якій ОСОБА_2 брала участь як третя особа, було встановлено, що зазначено нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 285,2 кв. м., жилою площею 74,1 кв. м., було придбано ОСОБА_2 за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, крім того, рішення Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2012 року, відповідно до якого за ОСОБА_3 визнано право власності на спірне нерухоме майно у зв`язку з його придбанням на прилюдних торгах 14 липня 2006 року, було ухвалено після придбання ОСОБА_2 спірного нерухомого майна. Тому з огляду на вищезазначені обставини, позивач дійшов висновку, про не набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно, адже воно було придбано ОСОБА_2 за відплатним договорому особи, яка не мала права його відчужувати; право власності на спірне майно було визнано за ОСОБА_3 та у подальшому ОСОБА_1 судовими рішеннями, які набрали законної сили; та вказане нерухоме майно не вибувало із володіння власника - ОСОБА_1 (т.1, а.с.189-196).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2018 року було вирішено задовольнити заяву ТОВ «Райффазен Банк Аваль» про заміну сторони по справі його правонаступником та замінено позивача по справі та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - на ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (т.1, а.с.248).

Ухвалою від 25.09.2018 року було вирішено задовольнити клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та закрито провадження в справі № 520/5141/17 за позовною заявою ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом (т. 2, а.с. 74-77).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.09.2018 року було вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, частково недійсними договір відступлення прав за договорами іпотеки задовольнити (т.2, а.с.82-95).

Не погоджуючись із вказаним рішенням ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулися до суду із апеляційною скаргою, в якій просять суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати по справі покласти на ОСОБА_1 .. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що іпотечний договір укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 посвідчено 28.12.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 2789, згідно якого право власності на житловий будинок підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим Левенець Т.П. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28.12.2007 року в реєстрі за № 2784, та зареєстрованого у державному реєстрі правочинів за № 2621840, згідно Витягу з Державного реєстру правочинів № 5270196. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано час виникнення права власності у ОСОБА_2 , а саме, 02.10.2008 року їй було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ № 316295; право власності на житловий будинок за ОСОБА_2 зареєстровано 01.07.2008 року; та згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.04.2018 року, права власності інших осіб на предмет іпотеки не зареєстровано на момент укладення іпотечного договору. Апелянт вказує також, що ОСОБА_1 знала про факт укладення іпотечного договору, проте протягом 6 років не зверталася до суду з позовом про визнання даного договору недійсним, а судом першої інстанції не враховано факт пропущення строку позовної давності щодо звернення з таким позовом, що свідчить про недотримання та порушення судом норм процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення (т.2, а.с.98-102).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Журавльова О.Г. від 12.11.2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (т.2, а.с.111) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2018 року справу призначено до розгляду (т.2, а.с.117).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні 31.10.2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Представник ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» - Ходченко О.М. просила задовольнити апеляційну скаргу, представник АТ «Райффайзен Банк Аваль» - Васильєва К.В. підтримала апеляційну скаргу. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явилися, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки 28 серпня 2007 року ОСОБА_6 , який на той час вже не був власником спірного майна і не мав права його відчужувати, продав це майно ОСОБА_7 , а 28 грудня 2007 року ОСОБА_7 продав його ОСОБА_2 , з урахуванням того, що з 14 липня 2006 року добросовісним набувачем зазначеного майна є ОСОБА_3 , та в подальшому за участі ОСОБА_2 , право власності на вказане майно визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 28 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстрованим в реєстрі за №2784, не набула належним чином право власності на спірне нерухоме майно та не мала обсяг цивільних прав на розпорядження зазначеним нерухомим майном, у тому числі передавати зазначене майно в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», за договором іпотеки від 28.12.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстрованим в реєстрі за №2789, що в свою чергу порушує права власника - ОСОБА_1 на розпорядження майном. Тому суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, у зв`язку з чим іпотечний договір від 28.12.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстрований в реєстрі за №2789, слід визнати недійсним. Щодо інших вимог суд першої інстанції зазначив, що іпотечний договір від 28 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстрований в реєстрі за №2789, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»» та ОСОБА_2 , предметом якого є спірне нерухоме майно слід визнати недійсним у зв`язку з тим, що право власності на передане в іпотеку майно відповідача ОСОБА_2 було набуто без законних на те підстав. Так суд вирішив, що договір про відступлення прав за договорами іпотеки, укладений 20 грудня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний банк», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., зареєстрований у реєстрі за №918, а також договір про відступлення прав за договорами іпотеки, укладений 20 грудня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А., зареєстрований у реєстрі за №920, - слід визнати частково недійсними в частині відступлення прав вимоги за іпотечним договором, укладеним 28 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П., зареєстрований у реєстрі за №2789, предметом якого є спірне нерухоме майно, оскільки при укладенні даних договорів відступлення прав вимоги відповідач - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був позбавлений права на утримання в іпотеці спірного нерухомого майна, так як на момент укладання цього договору ОСОБА_2 належним чином не набула право власності на спільне нерухоме майно та позбавлена була права на розпорядження зазначеним майном. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, що записи щодо іпотеки, обтяження нерухомого майна та проведеної державної реєстрації права власності внесені та прийняті стосовно спірного нерухомого майна на підставі договору іпотеки, укладеного 28 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який в свою чергу є недійсним, з урахуванням того, що визнання правочину недійсним, приводить сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину, а також зазначені записи перешкоджають ОСОБА_1 розпоряджатись зазначеним нерухомим майном, та вирішив що вищевказані записи підлягають скасуванню з метою відновлення порушеного права власності позивача. Тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи за обставинами даної справи предметом спору є нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається в цілому з одного кам`яного жилого будинку, зазначеного в схематичному плані літерою «А», загальною площею - 285,2 кв.м., жилою площею - 74,1 кв.м., та №1-6 - огорожі таземельна ділянка, площею 0,0500 га, на якій розташований вказаний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки: :46:002:0013.

Щодо набуття права власності на спірне нерухоме майно. Як правильно було встановлено судом першої інстанції з матеріалів цивільної справи №1512/2-1063/11 вбачається, що власником зазначеного нерухомого майна був ОСОБА_6 , який передав вказане майно ВАТ «Міжнародний комерційний банк» за договором іпотеки в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору вказані житловий будинок та земельна ділянка на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса від 24.10.2005 року були реалізовані на прилюдних торгах. Згідно з протоколом від 14 липня 2006 року №6160142/1 Одеської філії СДП «Укрспец`юст» спірне нерухоме майно придбав ОСОБА_3 . На підставі акту про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна від 16.07.2006 року Державної виконавчої служби Овідіопольського району Одеської області ОСОБА_3 були продані земельна ділянка та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належали ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 114-116).

Крім того, в матеріалах справи міститься копія заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.09.2007 року в справі № 2-5610/07, яким були задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок та земельну ділянку (т. 1, а.с. 224-225).

При цьому, необхідно звернути увагу на те, що ОСОБА_6 звертався до суду з позовними вимогами до ПАТ «Піреус Банк МКБ», приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., ОСОБА_3 , за участю третіх осіб відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, Одеської філії спеціалізованого державного підприємства «Укрспец`юст» Міністерства Юстиції України про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнання результатів прилюдних торгів недійсними справа № 1512/2-1086/11. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.02.2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.10.2011 року.

Одночасно необхідно зазначити, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2012 року в справі № 1512/2-1063/11 було визнано право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 . У вказаному рішенні суд дійшов висновку ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, оскільки він не допустив порушень, став переможцем торгу, а також здійснив оплату придбаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки, площею - 0,05 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене рішення було залишено без змін апеляційним судом 27.11.2012 року, набрало законної сили та в подальшому не оскаржувалось (т. 1, а.с. 118-122).

Отже, 24.10.2005 року відносно спірного нерухомого майна було вчинено виконавчий напис нотаріуса, на підставі якого за результатами прилюдних торгів 16.07.2006 року ОСОБА_3 набув право власності на вказане майно. ОСОБА_3 є добросовісним набувачем та належним власником спірного нерухомого майна, що також було встановлено в рамках цивільної справи 1512/2-1063/11 рішенням від 07.06.2012 року.

ОСОБА_1 набула право власності на спірне нерухоме майно на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2015 року в справі № 520/12709/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за яким спірне нерухоме майно визнано спільною власністю подружжя та визнано право власності ОСОБА_1 на нього. Вказане рішення суду, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 листопада 2016 року та постановою Верховного суду від 23 травня 2018 року. При цьому суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що в зазначеній справі № 520/12709/15 Верховний Суд в своїй постанові зауважив, що доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виникнення права власності ОСОБА_3 на спірний житловий будинок, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи, зокрема рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07 червня 2012 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на спірне нерухоме майно та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. 1, а.с. 123-125, 216-219, 220-223).

Разом з тим, Київським районним судом м. Одеси розглядалася цивільна справа № 2-2865/06, за результатами розгляду якої заочним рішенням від 29.03.2006 року в якості погашення боргу ОСОБА_6 перед ОСОБА_7 за договором позики від 10 січня 2004 року в сумі 266500 грн було вилучено і передано останньому та визнано за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Додатковим рішенням від 03.04.2006 року визнано право власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку за вказаною адресою, а додатковим рішенням від 24.01.2007 року - право власності на житловий будинок. В подальшому вказані рішення були скасовані ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.07.2007 року за нововиявленими обставинами, а ухвалою від 23.12.2008 року позов у вказаній справи № 2-2865/06 було залишено без розгляду. Вказане рішення набрало законної сили та в подальшому не оскаржувалось (т. 1, а.с. 208, 209-210, 211-212, 213-214, 215).

Отже, на підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7 не набув право власності на спірне нерухоме майно.

Однак, 28.08.2007 року ОСОБА_7 відчужив на підставі договору купівлі продажу спірне нерухоме майно ОСОБА_8 , який 28.12.2007 року продав його ОСОБА_2 . Що підтверджується матеріалами справи та не оспорювалось сторонами в процесі розгляду справи.

28.12.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №014/79790/74/87536, за умовами якого банк надав останній кредит в сумі 199955 дол США, зі сплатою 13 відсотків річних, строком на 240 місяців, а саме до 28.12.2027 року. В забезпечення вимог за вказаним кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 11-21, 30-39). На підставі укладеного договору іпотеки, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левенець Т.П. були зареєстровані обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: - 28.12.2007 року внесено запис про іпотеку 25676131 та запис про обтяження 25676098 стосовно житлового будинку; також 28.12.2007 року внесено запис про іпотеку 24824860 та запис про обтяження 24824981 стосовно земельної ділянки (т. 1, а.с. 45-47).

Отже, враховуючи вище наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7 , та в результаті ОСОБА_2 не набули право власності на спірне нерухоме майно на відповідних підставах, передбачених законом. Натомість ОСОБА_3 є добросовісним набувачем та належним власником вказаного майна, за результатами прилюдних торгів та рішення суду від 07.06.2012 року, яке набрало законної сили. ОСОБА_9 набула право власності на майно на підставі рішення суду від 26.11.2015 року про поділ спільного майна подружжя. Тобто, за положеннями цивільного законодавства, ОСОБА_3 та ОСОБА_9 є належними власниками спірного нерухомого майна.

ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» є правонаступником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/79790/74/87536 та договором іпотеки від 28.07.2007 року. Тобто, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» є іпотекодержателем спірного нерухомого майна (т. 1, а.с. 154-157, 158-160, 245-246).

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» після набуття права вимоги за вказаним іпотечним договором звернули стягнення в позасудовому порядку на вказане іпотечне майно шляхом набуття права власності на нього, що підтверджується відповідними записами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 2, а.с. 16-17).

За частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При цьому суд, розглядаючи справу, враховує особливість спірних правовідносин, які виникли між сторонами та керуючись основними засадами судочинства, відповідно спрямовує хід судового процесу.

Стаття 15 ЦК України надає особі право на захист свого цивільного права в разі його порушення, оспорювання або невизнання. Стаття 16 ЦК України передбачає одним зі судових способів захисту цивільного права або інтересу - визнання правочину недійсним. При цьомучастина друга вказаної статті надає можливість суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч. 3 цієї статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За обставинами даної справи позивач звернулась до суду та просила визнати недійсними правочини (договір іпотеки, частково недійсним договори про відступлення права вимоги за договором іпотеки). Отже, в контексті обставин даної справи, вказані правочини мають статус оспорюваних.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК).

Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, яке було ухвалене щодо цього майна, але в подальшому скасоване, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав.

Як було вище зазначено та підтверджено матеріалами справи особа, яка передала спірне нерухоме майно в іпотеку ( ОСОБА_2 ) не може вважатися такою, що на відповідній правовій підставі набула право власності на спірне майно. А тому, на момент укладення договору іпотеки не мала необхідного обсягу правоздатності щодо передачі нерухомого майна. Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо визнання оспорюваного договору іпотеки від 28.12.2007 року недійсним. Враховуючи зазначені обставини апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання частково недійсними договорів про відступлення права вимоги за вказаним договором іпотеки та скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про права власності та обтяження.

Щодо доводів апеляційної скарги. Апелянт посилається на те, що на момент укладення іпотечного договору право власності інших осіб на предмет іпотеки зареєстровано не було. Як правильно зазначив суд першої інстанції, оцінюючи аналогічний довід, наявність у державному реєстрі запису про право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно на момент укладення оскаржуваного іпотечного договору від 28.12.2007 року не є безумовним свідченням відповідного факту, адже державна реєстрація права власності є наслідком його виникнення, а не підставою, при цьому суд правильно послався на положення п. 1.ч. 1 ст. 2, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності набувача виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 657 ЦК України (в тій же редакції) встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. На виконання Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України № 1878-ІУ від 11 лютого 2010 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно почалася здійснюватися з 01 січня 2013 року. Зазначеним законом внесені зміни до частини четвертої статті 334 ЦК України, відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 29.05.2019 року, справа № 643/20180/15). Тому доводи апелянта в цій частині відхиляються. Щодо посилань апелянта на пропуск строків позовної давності. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст. 262 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).Апелянт-відповідач приймав участь в суді першої інстанції та надавав суду свої заперечення та пояснення стосовно позовних вимог, доказів, на підтвердження того, що він заявляв в суді першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності матеріали справи не містять, а апелянтом до суду не подавались. Відтак, подання заяви про застосування позовної давності в апеляційному суді за відсутності такої заяви при розгляді справи судом першої інстанції, не може бути підставою для відмови у позові у зв`язку зі спливом позовної давності.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Як було вище наведено у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова ВП ВС від 03.06.2018 року, справа № 338/180/17). Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, зважаючи на особливість спірних правовідносин, які виникли між сторонами, оскільки доказів на спростування встановлених обставин справи апелянтом до суду надано не було, доводи апеляційної скарги в частині дублюють позицію апелянта-відповідача в суді першої інстанції, який надав їм оцінку, керуючись положеннями цивільного законодавства та основними засадами судочинства, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 16 грудня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

31.10.2019 року м. Одеса