ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» серпня 2019 року

м. Харків

справа № 642/5805/18

провадження № 22-ц/818/3721/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бровченка І.О., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про встановлення розміру частки у спільній сумісній власності та визначення порядку користування приміщенням квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 2019 року, постановлене суддею Пашнєвим В.Г.,-

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про встановлення розміру частки у спільній сумісній власності та визначення порядку користування приміщенням квартири.

В обґрунтування позову зазначив, що йому та відповідачам у справі: колишній дружині - ОСОБА_3 та донькам - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 березня 1999 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67,0 кв.м. (далі - квартира НОМЕР_2).

Квартира НОМЕР_2 складається з трьох ізольованих житлових кімнат площею 9,5 кв.м., 11,9 кв.м. та 16,5 кв.м., кухні площею 8,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., коридору площею 13,6 кв.м., лоджії площею 6,6 кв.м. Ідеальна доля кожного з власників квартири становить 9,475 кв.м.

Будь-якої домовленості про визначення порядку користування квартирою між співвласниками не було.

З листопада 2004 року він та його мати похилого віку, яка мала незадовільний стан здоров`я, не проживають у вказаній квартирі у зв`язку з здійсненням відповідачами дій, що перешкоджають їх проживанню.

Фактично квартирою користується ОСОБА_5 разом з співмешканцем. Інші відповідачі в квартирі не проживають.

ОСОБА_1 є пенсіонером, має незадовільний стан здоров`я, потребує термінової операції, проте, зважаючи на скрутний матеріальний стан, не має фінансової можливості належним чином провести лікування. Зважаючи на що, ОСОБА_1 звернувся до відповідачів з пропозицією придбати його частку в квартирі. Відвідачі від придбання в добровільному порядку частки в квартирі, що належить ОСОБА_1 , відмовилися. Проти його проживання в квартирі також заперечують.

Зважаючи на те, що сторони не можуть добровільно визначити порядок користування квартирою, позивач просив суд визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у рівних частках - по ј частині кожному із співвласників; визначити порядок користування даною квартирою наступним чином: у особисте користування ОСОБА_1 виділити кімнату, зазначену у технічному паспорті під № 5 площею 9,5 кв.м., яка ідеально відповідає його частці у праві спільної часткової власності, у особисте користування ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 залишити кімнати, зазначені у технічному паспорті під № 8 площею 16,5 кв.м. та під № 6 площею 11,9 кв.м., у загальне користування співвласників залишити коридор площею 13,6 кв.м., кухню площею 8,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м. та частину лоджії площею 3,3 кв.м.; витребувати у ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 копії свідоцтва про право власності, витягу про реєстрацію права власності та технічного паспорту на квартиру.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем ОСОБА_5 були надані докази про зміну прізвища на ОСОБА_8 , зважаючи на що, нижче за текстом, прізвище, ім`я по батькові сторони у справі буде викладене як ОСОБА_2

16 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання права власності.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності їй, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Фактично в квартирі проживає лише ОСОБА_2 , відповідач не проживає в квартирі з 2004 року та не відвідує її. Оплату комунальних послуг, поточний ремонт та інші витрати по утриманню квартири відповідач ОСОБА_1 не здійснює. Зазначені витрати за частину квартири, що належить ОСОБА_1 , здійснює ОСОБА_2 , зважаючи на що вона є добросовісним набувачем частки, що належить останньому.

Просила суд, з урахуванням остаточних уточнень, визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , за набувальною давністю.

ОСОБА_1 подано відзив на зустрічний позов, в якому зазначив, що підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на належну йому ј частину квартири за набувальною давністю відсутні. ОСОБА_2 чинила йому перешкоди у користуванні часткою квартири, зважаючи на що, вона не є добросовісним набувачем. Викладені в зустрічному позові доводи стосовно того, що ОСОБА_1 з 2004 року не відвідував квартиру є такими, що не відповідають дійсним обставинам. Витрати щодо оплати комунальних послуг несла ОСОБА_2 за фактично спожиті нею та її чоловіком послуги, а витрати по ремонту - з метою поліпшення особистих умов проживання.

17 січня 2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 подано пояснення щодо зустрічної позовної заяви, в яких просили суд зустрічний позов задовольнити. Дані пояснення обґрунтовані доводами, що є аналогічними доводам, викладеним у зустрічному позові ОСОБА_2

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено розмір часток в праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в рівних частках по ј частині кожному із співвласників. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Виділено ОСОБА_1 у користування житлову кімнату «5», площею 9,5 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 , що відповідає частині ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності. Залишено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 житлові кімнати «8» площею 16,5 кв.м. та «6» площею 11,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 . Приміщення: коридор площею 13,6 кв.м., кухню площею 8,0 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м. та частину лоджії площею 3,3 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , залишено в загальному користуванні співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про визнання права власності відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 1 409,60 грн. в доход держави, в рівних частках, а саме по 469,86 грн. з кожного. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 3 900,00 грн., а саме по 1 300,00 грн. з кожного.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення та додаткове рішення скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, зустрічний позов задовольнити. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи. Визначеним судом порядком користування квартирою порушено права ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_1 виділено одну кімнату, якою він може користуватися самостійно, а інші три співвласники вимушені ділити дві кімнати на трьох, оскільки квартира трикімнатна, а співвласників чотири особи. Також судом не враховано вимогу щодо виділу ОСОБА_1 кімнати, до якої є можливість зробити окремий вхід, що спричинило погіршення житлових умов інших співвласників. Судом не було залучено спеціаліста для надання висновку щодо розподілу приміщень в квартирі.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 06 серпня 2019 року ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 , ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали.

ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

В судове засідання 08 серпня 2019 року ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 не з`явилися. Про час та місце слухання справи повідомлені належним чином (а.с. 257). Заяву про відкладення розгляду справи не надали.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 надавали пояснення в попередньому судовому засіданні, брали участь у досліджені доказів, заявляли клопотання, то відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України є правові підстави для закінчення розгляду справи за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_6 за місцем реєстрації не проживає, фактично проживає в Аргентині, адреса її проживання та контактні дані іншим відповідачам, з їх слів, не відомі. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що ОСОБА_6 повідомлена про час та місце слухання справи належним чином, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наведених нижче підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належить ј частка в спірній квартирі. ОСОБА_1 перебуває в тяжкому матеріальному становищі та має необхідність у користуванні або розпорядженні належною йому часткою. Запропонований ОСОБА_1 порядок користування квартирою, а саме користування ним кімнатою № 5 , є можливим, оскільки площа даної кімнати становить 9,5 кв.м., відповідає за розміром частці позивача в праві власності на цю квартиру. Також судом враховано, що спірною квартирою одноособово користується ОСОБА_9 . Інші співвласники в квартирі не проживають. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не може заявляти позов про право власності на 1/4 частку квартири, що належить ОСОБА_1 за набувальною давністю, оскільки володіє майном за волею одного з співвласників - ОСОБА_1 та достеменно знає, що власником частки в спірні квартирі є ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого 16 березня 1999 року Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального мана та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Харківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_1 (а.с. 43).

Оскільки частки співвласників в праві власності на спірну квартиру є рівними, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив частку кожного співвласника у розмірі ј частини.

Згідно технічного паспорту квартира складається з 3 житлових кімнат житловою площею 37,9 кв.м., а саме кімнати площею 9,5 кв.м., кімнати площею 11,9 кв.м., кімнати площею 16,5 кв.м., а також кухні площею 8,0 кв.м., вбиральні площею 1,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., коридору площею 13,6 кв.м. Квартира обладнана лоджією площею 6,6 кв.м. Загальна площа квартири становить 67,0 кв.м. (а.с. 10, 11).

Отже, за розміром частки на кожного співвласника приходиться по 9,5 кв.м. житлової площі.

У 2000 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано шлюб (а.с. 47).

З довідки Старовірівської сільської ради Нововодолазького району від 10 серпня 2018 року № 2/172 вбачається, що ОСОБА_1 проживає без реєстрації по паспортному обліку в АДРЕСА_4 , у домогосподарстві, що належить ОСОБА_10 (а.с. 49).

ОСОБА_1 , 1955 року народження, є пенсіонером, перебуває на обліку в Управлінні ПФУ Київського об`єднаного управління ПФУ і отримує пенсію за віком в розмірі 2 769,83 грн. (а.с. 7,16, 17).

Матеріали справи містять медичне консультативне заключення та рахунок на оплату, з яких вбачається, що ОСОБА_1 хворіє на двосторонній коксартроз 4 ступеню (зліва), стан після ендорпротезування - порушення функції 2 ступеню (з права).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

В пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року наведена аналогічна правова позиція, згідно якої квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Визначаючи порядок користування спірною квартирою, суд у резолютивній частині рішення повинен визначити приміщення, які залишаються у спільному користуванні сторін.

З матеріалів справи вбачається, що квартира НОМЕР_2 , згідно технічного паспорту є типовою, розташована в дванадцятиповерховому будинку. В квартирі є одна кухня площею 8,0 кв.м., ванная кімната площею 2,9 кв.м., вбиральня 1,3 кв.м. (а.с. 10, 11).

Отже, реальний розподіл зазначеної квартири з наданням позивачу ізольованого житлового приміщення та підсобних приміщень, необхідних для проживання, а саме кухні та вбиральні, провести неможливо.

Проте, колегія суддів погоджується з висновками суду, що є можливим надати кожному із співвласників у володіння та користування частину квартири, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, що дорівнює 1/4 частці кожного та становить 9,5 кв.м. житлової площі.

Викладені в апеляційній скарзі доводи стосовно того, що ОСОБА_1 незаконно виділено одну кімнату, якою він може користуватися самостійно, та погіршення житлових умов інших співвласників, є необґрунтованими, оскільки судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що квартирою одноособово користується лише один співвласник - ОСОБА_2 ОСОБА_3 постійно проживає у Херсонській області, а ОСОБА_6 проживає з родиною за межами України, а саме як пояснили відповідачі, в Аргентині .

Колегія судді вважає, що визначений рішенням суду першої інстанції порядок користування квартирою з виділом ОСОБА_1 у користування житлової кімнати «5», є обґрунтованим та таким, що не порушує права інших співвласників.

Суд не враховує доводи апеляційної скарги щодо необхідності виділу в натурі частки ОСОБА_1 та надання йому кімнати, до якої є можливість зробити окремий вхід, оскільки в даній цивільній справі не вирішується питання щодо поділу квартири в натурі, такого позову сторонами пред`явлено не було. В зв`язку з чим посилання відповідача на можливість припинення права спільної часткової власності, виділу позивачу лише кімнати «8», площею 16,5 кв.м., без надання права користування підсобними приміщеннями: кухнею, ванною кімнатою та вбиральнею, не може бути визнано обґрунтованим.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не було залучено спеціаліста для надання висновку щодо розподілу приміщень в квартирі, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки відповідачами за первісним позовом відповідне клопотання в суді першої інстанції заявлене не було, як і не було заявлено позов про розподіл квартири.

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в частині задоволення первісного позову враховує, що між сторонами склалась конфліктна ситуація з приводу порядку користування квартирою, сплати за неї комунальних платежів, внаслідок чого в даний час позивач, як вбачається з його пояснень, вимушений проживати в іншому житловому приміщенні.

В добровільному порядку вирішити питання щодо користування квартирою відповідачі за первісним позовом не бажають. Отже, в іншій спосіб захистити порушені права позивач - ОСОБА_1 позбавлений можливості.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині зустрічного позовуОСОБА_2 , який обґрунтовано тим, що вона є добросовісним набувачем частки, що належить ОСОБА_1 , що в свою чергу є підставою для набуття права власності за набувальною давністю, то колегія суддів вважає їх неспроможними, зважаючи на наступне.

Згідно з положеннями ч.1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду стосовно того, що ОСОБА_2 не можна вважати добросовісним набувачем, оскільки під час розгляду справи встановлено, що між сторонами склалась конфліктна ситуація з приводу порядку користування квартирою, сплати за неї комунальних платежів, внаслідок чого в даний час ОСОБА_1 вимушений проживати в іншому житловому приміщенні. Крім того, ОСОБА_2 обізнана, що ОСОБА_1 на праві власності на лежить ј частка квартири та він претендує на повне та безперешкодне володіння, користування та розпорядження нею.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки особами, які подали апеляційну скаргу, не доведено наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни судового рішення, колегія суддів, переглядаючи справу згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку щодо відсутності підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Проте, оскільки, як зазначалось раніше, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_8 , а суд першої інстанції зазначені обставини не взяв до уваги та зазначив в резолютивній частині рішення її минуле прізвище, то колегія суддів на підставі п. 4 ст. 376 ЦПК України вважає за необхідне змінити резолютивну частину ухваленого рішення, зазначивши прізвище відповідача у відповідності з її паспортними даними (ас. 32).

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, п. 2 ч. 1 ст. 374, ч.4 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року -змінити.

Викласти в резолютивній частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року прізвище, ім`я та по батькові ОСОБА_5 як ОСОБА_12 .

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено «08» серпня 2019 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова І.О. Бровченко Н.П. Пилипчук