Провадження №2/225/905/2019
Справа №225/4221/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м.Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Качаленка Є.В.

за участю секретаря судового засідання Савченко О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він знаходився у трудових відносинах з ДП «Торецьквугілля», зокрема з ВП «Шахта «Північна» в якості підземного електрослюсаря, гірничого робітника з ремонту гірничих виробок. 22.04.2019 року звільнений у звязку із скороченням численності штату, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. В цей же день розрахунок з ним всіх належних виплат при звільненні не провели, а саме не виплатили заборгованість по заробітній платі за квітень 2019 року, вихідну допомогу та одноразову допомогу за довголітню працю. Розрахунок відповідач виконав тільки 18.06.2019 року. Вважає, що відповідач несе відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тому повинен виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

Представник відповідача надав відзив за №б/н від 06.08.2019 року, в якому зазначив, що ДП «Торецьквугілля» повністю заперечує проти сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ДП «Торецьквугілля» у цьому випадку не повинно нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні у зв`язку з тим, що заробітна плата та розрахункові виплати при звільненні працівникам шахти, на якій працював позивач, виплачуються за рахунок коштів державної бюджетної програми «Реструктуризація вугільної та торфодобувної промисловості». Відповідно до Постанови КМУ від 11.03.2011 №236, головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Міністерства енергетики та вугільної промисловості, бюджетні кошти спрямовуються на підготовку вугледобувних підприємств або їх відокремлених підрозділів до ліквідації; головним розпорядником визначається обсяг бюджетних коштів, що спрямовуються підприємствам для підготовки до ліквідації на підставі поданих ними матеріалів та кошторису витрат. ВП «Шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля» з 2016 року повністю припинило роботи по видобутку вугілля, а тому відсутні власні кошти. На 1 півріччя 2019 за кошторисом витрат ВП «Шахта «Північна» закладені кошти для виплат працівникам всіх сум, що належать їм від підприємства при звільненні за скороченням штату. 10.06.2019 року всі належні кошти були сплачені позивачу підприємством, що підтверджується платіжним доручення №63 від 10.06.19 та довідкою №01/332 від 05.08.19.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, дійшов наступного висновку.

Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України.

Судом встановлено, що позивач з 14.01.1992 року працював на ВП «Шахта «Північна» ДП «Торецьквугілля». Згідно до наказу № 39к від 22.04.2019 ОСОБА_1 був звільнений з займаної посади в зв`язку з скороченням чисельності на підставі п.1 ст. 40 КЗпП. (а.с.6-7)

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Однак, в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство у день звільнення 22.04.2019 виплату ОСОБА_1 належних йому сум не провели. Остаточний розрахунок з позивачем був проведений 18 червня 2019 року відповідно до платіжного доручення №63 від 10.06.2019. Факт повного розрахунку на час розгляду справи сторонами визнається, при цьому відповідач стверджує, що такий розрахунок проведено 10.06.2019 року.

Попри те, що платіжне доручення датовано 10.06.2019 року, суд вважає встановленим, що остаточний розрахунок з позивачем проведено саме 18.06.2019 року, що підтверджується відповідним штампом "Оплачено 18.06.2019 року" в графі "Проведено банком" цього документу. При цьому, суд відмічає, що у графі "Одержано банком" відсутня дата одержання платіжного доручення банком, а тому не виключено, що сформоване відповідачем 10.06.2019 року платіжне доручення було передано для оплати пізніше, і тому стверджувати про те, що обов`язок з розрахунку фактично виконано 10.06.2019 немає підстав. Факт розрахунку саме 18.06.2019 року також підтверджується випискою по картковому рахунку позивача в ПАТ "Ощадбанк України".

Відповідач, посилаючись на Постанову КМУ від 11.03.2011 №236, вказував що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Міністерства енергетики та вугільної промисловості, бюджетні кошти спрямовуються на підгтовку вугледобувних підприємств або їх відокремлених підрозділів до ліквідації; головним розпорядником визначається обсяг бюджетних коштів, що спрямовуються підприємствам для підготовки до ліквідації на підставі поданих ними матеріалів та кошторису витрат. Такі кошти було закладено в кошторис і сплачено позивачу. А тому відповідач не повинен нести відповідальності за затримку розрахунку.

Суд відмічає, що Постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2011 р. № 236 "Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для реструктуризації вугільної та торфодобувної промисловості", на яку посилається відповідач, втратила чинність на підставі Постанови КМ № 93 від 21.02.2018.

Водночас, навіть чинна Постанова Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 93 "Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для ліквідації вугледобувних та торфодобувних підприємств" у своїх положеннях не відміняє дію норм КЗпП України про порядок та строки розрахунку з працівником при звільненні.

Та обставина, що згідно із цією чинною постановою головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми з ліквідації вугледобувних підприємств є Міненерговугілля, не спростовує того, що власне одержувачами бюджетних коштів є державні вугледобувні та вуглепереробні підприємства, на відокремлених підрозділах яких здійснюються заходи з підготовки до ліквідації, тобто у даному випадку саме відповідач.

Рішення про подальше використання одержаних бюджетних коштів, в тому числі на оплату заробітної плати чи здійснення розрахунку при звільненні щодо кожного окремого працівника приймає саме підприємство. Так, як встановлено із платіжного доручення №63 від 10.06.2019 року платником виступає ДП "Торецьквугілля", тобто безпосередньо відповідач, а не Міненерговугілля.

Це відповідає нормам КЗпП України, що обов`язок виплати заробітної плати та здійснення розрахунку при звільненні лежить на власнику або уповноваженому ним органі (ст.21, ст.47, ст.94, ст.97, ст.115, ст.116). Стаття 116 КЗпП України не ставить строки розрахунку при звільненні працівника в залежність від того, з якого джерела підприємство отримує фінансування.

Варто врахувати, що згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1402-р "Про ліквідацію відокремленого підрозділу "Шахта "Північна" ДП "Дзержинськвугілля" та Наказу Міненерговугілля від 08.08.2017 №549 "Про заходи з підготовки до ліквідації ВП Шахта "Північна" ДП "Торецьквугілля" цей відокремлений підрозділ відповідача готується до ліквідації.

Відповідно до п.п.1 п.5 Постанови КМ України від 21.02.2018 № 93 "Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для ліквідації вугледобувних та торфодобувних підприємств", обсяг бюджетних коштів, що спрямовуються підприємствам для підготовки відокремлених підрозділів вугледобувних і вуглепереробних підприємств до ліквідації, визначається головним розпорядником (Міненерговугілля) - на підставі поданих ними матеріалів і кошторису витрат з урахуванням потреби у здійсненні заходів з підготовки таких відокремлених підрозділів до ліквідації (затверджується головним розпорядником бюджетних коштів).

Визначення обсягу бюджетних коштів поставлено в залежність саме від подачі одержувачами розпоряднику кошторисів на затвердження.

Як встановлено судом із тексту відзиву, кошти для виплат працівникам всіх сум, що належать їм від підприємства при звільнені, були закладені у відповідному Кошторисі на 1 півріччя 2019 року. Відповідачем не представлено суду цей кошторис, не повідомлено про дату його підготовки і затвердження, не вказано, коли відповідачем було отримано необхідний обсяг бюджетних коштів, а тому суд не може розцінювати ці обставини як такі, що виправдовують затримку розрахунку з працівником при звільненні.

Відповідачем не доведено, що на момент звільнення позивача 22.04.2019 року підприємство не мало змоги здійснити повний розрахунок з виплатою усіх належних при звільненні сум. Той факт, що фінансування відповідних витрат згідно Постанови КМ України від 21.02.2018 р. № 93 "Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для ліквідації вугледобувних та торфодобувних підприємств" мало здійснюватись за рахунок бюджетних коштів, не відміняє дію норм Кодексу законів про працю України про порядок та строки розрахунку з працівником при звільненні. Відтак відповідачем перед судом не доведено відсутність вини у затримці розрахунку при звільненні.

Таким чином суд доходить висновку, що непроведення своєчасного розрахунку з позивачем при звільненні є порушенням статей 47 та 116 Кодексу з вини відповідача.

Виходячи із змісту ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Позивач просить суд стягнути його середній заробіток за період з 22.04.2019 року по 18.06.2019 року в сумі 12852,35 грн., із розрахунку: 367,21 грн * 35 роб.дні

Згідно із довідкою відповідача від 24.05.2019 року №01/240 заробіток позивача ОСОБА_1 у лютому 2019 року за 20 робочих днів склав 7363,04 грн., у березні за 21 робочий день склав 7692,56 грн., отже середньоденна заробітна плата позивача дорівнює 367 грн 21 коп. (15055,60:41=367,21) (а.с.14)

Оскільки і позивач, і відповідач визнають, що середньоденна заробітна плата позивача становить 367 грн 21 коп, суд відповідно до ст.82 ЦПК України, використовуватиме саме такий розмір при розрахунку.

Перевіривши розрахунок позивача, суд погоджується, що належна позивачеві до стягнення з відповідача сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.04.2019 року по 18.06.2019 року становить 12852,35 гривень з розрахунку: 35 робочих дні х 367 грн 21 коп.

Таким чином, суд дослідив надані докази, повно і всебічно з`ясував обставини по справі та дійшов висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Торецьквугілля» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні - задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» (місце знаходження: м.Торецьк, вул.Дружби, 19, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 12852 (дванадцять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) гривні 35 копійок.

Стягнути з Державного підприємства «Торецьквугілля» (місце знаходження: м.Торецьк, вул.Дружби, 19, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: