ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3185/19 Справа № 210/2042/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Ступак С.В Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку, спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2018 року, ухваленого суддею Ступак С.В. в м.Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 15 листопада 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення та просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1/699 - МК від 28.12.2005 року, в розмірі 46 376, 54 доларів США, що за курсом 10, 99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.04.2014 року складає 50 9678, 17 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 57,70 кв.м., житловою площею 44, 20 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки №1/699 - МК від 28.12.2005 року) ПАТ КБ "Приватбанк" (49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, ) з укладенням від імені відповідача договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та /або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати.

Під час розгляду справи заявою від 24 липня 2018 року було змінено позовні вимоги по вказаній справі та позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на їх користь заборгованість у розмірі 46 376,54 доларів США (сорок шість тисяч триста сімдесяті шість доларів п`ятдесят чотири центи), що за курсом 10,99 грн. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 01.01.2014 року складає 509678,17 грн. (п`ятсот дев`ять тисяч шістсот сімдесят вісім гривень сімнадцять копійок) за кредитним договором № 1/699-МК від 28.12.2005 року та судові витрати по справі.

В обґрунтування заяви позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №1/699 - МК від 28.12.2005 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 5000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.12.2010 року.

Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

В порушення норм закону та умов договору, ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 01.04.2014 року має заборгованість - 46 376, 54 доларів США, яка складається з наступного: 12 783, 40 доларів США - заборгованість за кредитом; 18 511, 27 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15 081, 87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов"язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2018 року, уточнений позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування виконкому Металургійної районної у місті ради про стягнення заборгованості, задоволено у повному обсязі.

Стягнуто зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», заборгованість у розмірі 46 376,54 доларів США (сорок шість тисяч триста сімдесяті шість доларів п`ятдесят чотири центи), що за курсом 10,99 грн. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 01.01.2014 року складає 509 678,17 грн. (п`ятсот дев`ять тисяч шістсот сімдесят вісім гривень сімнадцять копійок) за кредитним договором № 1/699-МК від 28.12.2005 року.

Стягнуто зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», судовий збір в розмірі 4 019,40 грн. (чотири тисячі дев`ятнадцять гривень сорок копійок).

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухваленим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, ставить питання про його скасування, та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_1 вказує на те, що суд неправомірно не застосував позовну давність до вимог позивача, порушивши норми статей 256,259, 257, 261, 267 ЦК України.

При цьому відповідачка зазначає, що відповідно до наявним у справі доказам, перший транш в розмірі 5 000 дол. США були видані 28 грудня 2005 року та встановлено графік погашення кредиту та відсотків частинами щомісяця, починаючи з 23.01.2006 по 25.06.2007 (додаток №1 до кредитного договору); другий транш в розмірі 5 000 дол. США видано 27 березня 2006 року та встановлено графік погашення кредиту та відсотків частинами щомісяця, починаючи з 25.04.2006 по 24.09.2007 (додаток №2); третій транш в розмірі 4 000 дол. США видано 05.06.2007 і встановлено графік погашення кредиту та відсотків частинами щомісяця, починаючи з 10.07.2007 по 04.12.2009 (додаток №5). Будь-яких інших додатків до кредитного договору або інших доказів видачі інших траншів кредиту, матеріали справи не містять, тому зазначення у розрахунку банку про збільшення кредитної лінії 22.01.2008 року до 16 000 дол. США, порівняно з 7 209,35 дол. США станом на 09.01.2018, тобто видачу траншу в розмірі 8 790,65 дол. США - доказами не підтверджено, а вона не визнає зазначену обставину, тому вважає висновок суду про доведеність позовних вимог та про належність і допустимість наданих доказів, необґрунтованим, оскільки додатками кредитного договору було встановлено строки виконання окремих частин даного зобов`язання.

Відповідач зазначає, що у договорі сторонами був встановлений строк дії договору - до повного погашення заборгованості і кінцевий термін повного погашення кредитної лінії - 28 грудня 2010 року включно, так і строки виконання зобов`язань для тіла кредиту, і для відсотків частинами за кожним виданим траншем, згідно графіків погашення, зазначених у додатках №1, №2, №5. Отже, з установленням строку дії договору, сторони встановили й строки виконання окремих зобов`язань, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Також, скаржник, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у подібній справі у постанові №6-20цс14 від 19.03.2014, де зазначено, що аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, вказує на те, що згідно розрахунку заборгованості позивача, останній платіж по відсотках відбувся 05.01.2009, а до суду позивач звернувся 14 квітня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідач вказує, що згідно умов погашення першого траншу у додатку №1, дата останнього платежу по відсоткам встановлена 25 червня 2007 року, тобто позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення відсотків по першому траншу, відповідно до умов погашення траншу у додатку №2, дата останнього платежу по відсоткам встановлена 24.09.2007, тобто і в цьому випадку пропущено строк позовної давності для стягнення відсотків по траншу, згідно умов погашення третього траншу у додатку №5, він починається з 10.07.2007 і закінчується 04.12.2009, тобто і в цьому випадку на думку апелянта позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення частини відсотків по третьому траншу до 14.04.2009 (за 5 років до дати звернення з позовом до суду), та позивач має право на стягнення лише частини заборгованості по відсоткам третього траншу, починаючи з 14.04.2009, орієнована сума яких, згідно графіка складає 79,59 дол. США (сума останніх 9-ти рядків графіка).

Окрім того, апелянт наголошує на тому, що останній платіж по тілу кредиту нею був здійснений 22 жовтня 2008 року в сумі 141,66 дол. США, а суми, які відображені в розрахунку заборгованості після вказаної дати в розмірі менше 15 дол. США, відповідачем не оплачувалися, а ймовірно були самостійно зараховані банком в результаті якихось внутрішніх банківських розпоряджень. З огляду на те, що останній платіж по відсоткам, згідно розрахунку банку був здійснений 05.01.2009, та враховуючи наявність заборгованості за відсотками станом на 30 липня 2009 року (дату коли відповідач, здійснив погашення по тілу кредиту на суму 15 дол. США) у розмірі 1564,98 дол. США (стовпчик 12), погашення тіла кредиту для відповідача за наявності боргу по відсоткам було просто неможливим, оскільки це порушувало, встановлений сторонами порядок погашення, у зв`язку із чим, апелянт ставить під сумнів суми погашення по тілу кредиту зазначені у стовпчику 4 розрахунку банку після 22 жовтня 2008 року.

На думку відповідача, оскільки останній платіж по тілу кредиту був здійснений відповідачем 22.10.2008 року, а дати останнього платежу погашення першого траншу -25.06.2007, другого траншу-24.09.2007, то позивач пропустив строк позовної давності для стягнення тіла кредиту по цим двом траншам. Що стосується умов погашення третього траншу, який починається з 10.07.2007 і закінчується 04.12.2009, то у цьому випадку, позивачем пропущено строк позовної давності для стягнення тіла кредиту частково, до 14.04.2009 (за 5 років до дати звернення з позовом до суду) то позивач, як вважає відповідач, має право на часткове стягнення заборгованості по тілу кредиту, починаючи з 14.04.2009 року. Орієнтована сума яких, згідно графіка складає 1248,51 дол. США (сума останніх 9-ти рядків графіка). Інші суми заборгованості, в тому числі пеня, в розрахунку заборгованості позивача необґрунтовані первинними бухгалтерськими та іншими документами не підтвердженні, розрахунок не містить підпису відповідача, а тому на думку скаржника, є одностороннім документом, який не можна вважати безспірним доказом заборгованості відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач АТ КБ «Приватбанк» просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , без задоволення. Зокрема зазначає, що у даному випадку, не можна застосовувати позицію ВСУ від 19.03.2014 на яку послалася позивачка в апеляційній скарзі, як і інші правові позиції ВСУ та ВС, оскільки вони не стосуються відновлюваної кредитної лінії. На даний час ВСУ і ВС визначили свою позицію до кредитних лімітів на картку фізичним особам і кредитів, які надаються у разовому порядку. Окрім того, сторони домовилися, що після спливу терміну повернення кредиту, застосовується ставка, яка дорівнює подвійній ставці до строку повернення кредиту, а щодо відновлюваної кредитної лінії то ВС, ще не визначився. Наголошує на тому, що позов подано в межах строку позовної давності, а також звертає увагу на те, що у відзиві на позов, відповідачка не ставила питання про застосування строку позовної давності, а просила відмовити у позові через його недоведеність.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , які, кожна окремо підтримали апеляційну скаргу та просила її задовольнити з викладених у скарзі підстав, представника позивача Бродька А.І. , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, за договором №1/699 - МК від 28.12.2005 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредитні кошти у вигляді поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 5000,00 доларів США, а остання зобов`язувалася здійснювати щомісячне погашення кредиту в строк до 28.12.2010 року. (а.с.11-12)

Відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору №1/699-М від 28.12.2005 року від 28.12.2005 року ОСОБА_1 отримала 2 000,00 доларів США та згідно п.3.3 Кредитного договору зобов`язалась виплачувати банку кредит, виданий в рамках кредитної лінії і відсотків по ньому відповідно до встановленого графіку з 23.01.2006 року по 23.05.2007 рік у сумі 315,00 доларів США, а до 25.06.2007 року 297,99 доларів США. (а.с.13)

Відповідно до Додатку № 2 до Кредитного договору №1/699-М від 28.12.2005 року від 27.03.2006 року ОСОБА_1 отримала 5 000,00 доларів США та згідно п.3.3 Кредитного договору зобов`язалась виплачувати банку кредит, виданий в рамках кредитної лінії і відсотків по ньому відповідно до встановленого графіку з 25.04.2006 року по 23.08.2007 рік у сумі 315,00 доларів США, а до 24.09.2007 року 312,62 доларів США. (а.с.13-зворот)

Відповідно до Додатку № 5 до Кредитного договору №1/699-М від 28.12.2005 року від 05.06.2007 року ОСОБА_1 отримала 4 000,00 доларів США та згідно п.3.3 Кредитного договору зобов`язалась виплачувати банку кредит, виданий в рамках кредитної лінії і відсотків по ньому відповідно до встановленого графіку з 12.07.2007 року по 22.07.2009 рік у сумі 170,00 доларів США, а з 25.08.2009 року по 23.11.2009 рік у сумі 130,00 доларів США та до 04.12.2009 рік у сумі 128,03 доларів США. (а.с.15)

В процесі розгляду справи Публічне акціонерне товариство Комерційного банку «Приват Банк» змінило назву на Акціонерне товариство Комерційного банку «Приват Банк» (довідка від 07.07.2018 року).

Сторони договору обумовили, що погашення заборгованості має бути здійснено не пізніше ніж до 04.12.2009 року.

Згідно із п.1.2. кредитного договору кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити відсотки, винагороди та комісії у визначені цим договором строки.

За п.4.1. кредитного договору №1/699-М від 28.12.2005 року у разі порушення зобов`язань, виниклих з цього кредитного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплачувати банку пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченої заборгованості за кредитом, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період за який сплачується пеня.

28.12.2005 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ "Приватбанк" і ОСОБА_1 , яка є відповідачем по справі, було укладено договір іпотеки №1/699 - МК, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 57,70 кв. м., житловою площею 44, 20 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачці на праві приватної власності ( а.с.16 - 17).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог позивача виходив з того, що між сторонами виникли договірні правовідносини, і позивачем належними та допустимими доведено невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором підписаним сторонами.

Відмовляючи відповідачу у задоволенні клопотання про застосування судом строку позовної давності, який вона рахує зі здійсненого останнього платежу, суд послався на п.5.1 Кредитного договору, яким визначено, що Договір набуває сили з моменту підписання даного договору обома сторонами і діє до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, однак не в повному обсязі згодна із визначеними судом сумами боргу, стягнутих з відповідача на користь позивача, виходячи з наступних підстав.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята цієї статті).

Так у пункті 1.3 кредитного договору №1/699 - МК від 28.12.2005 року встановлено термін повного погашення кредитної лінії, який становить 28 грудня 2010 року включно.

Відповідно до п.3.2 Договору, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.3, 2.3.1, 3.3 даного договору Позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від ставки, зазначеної в п.3.1 даного договору (16% річних), розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Згідно п.4.1 Договору, при порушенні Позичальником будь-якого із зобов`язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п.2.2.2, 3.1, 3.2, 3.3 цього договору, строків повернення кредиту, передбачених п.п.1.3, 2.2.3, 2.3.1, 2.2.8, 3.3 цього договору, винагороди та комісії, що передбачено п.3.5, 3.7 цього договору, Банк має право нараховувати, а Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню у розмірі 0,2% від суми непогашеного платежу за кожний день прострочення платежу, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня.

У п.п.4.4. Договору визначено, що при непогашенні кредиту в термін, встановлений п.п.1.3, 2.3.1, 3.3 цього договору, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.3.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості.

Пунктом п.4.7 Договору встановлено термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, комісії, неустойки - пені, штрафів за даною угодою тривалістю у 5 років.

Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з позовом 14 квітня 2014 року (а.с.1), за Договором п.1.3 визначено строк виконання зобов`язань - 28 грудня 2010 року, тобто у даному випадку перебіг позовної давності починається з 28.12.2010 і становить 5 років, відповідно п.4.7, а отже доводи скаржника у цій частині не заслуговують на увагу і колегією суддів відхиляються.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом і перевірено судом апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 в порушення умов кредитного договору взятих на себе зобов`язань не виконала.

Згідно наданого суду апеляційної інстанції розрахунку заборгованості, перерахованого позивачем під час апеляційного розгляду справи, заборгованість відповідача перед позивачем становить 33 125,09 доларів США, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 11 229,01 долар США; 17 612,19 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань становить- 4283,89 долларів США (а.с.190-199, т.2).

Колегія суддів перевірила наданий позивачем новий розрахунок заборгованості і повністю із ним погоджується, враховуючи наведені у розрахунку вихідні дані.

Згідно зі ст.192 ЦК законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (чч.1 та 3 ст.533 ЦК).

Згідно зі ст.2 закону «Про банки і банківську діяльність» від 7.12.2000 №2121-III кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього декрету.

Крім того, Національним банком на виконання положень ст.11 декрету прийнято положення.

Згідно з п.1.5 цього положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму ВС «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14 суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов`язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (ст.533 ЦК), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов`язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (ст.5 декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533ЦК. (Постанова ПССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідноси»).

Наявність ліцензії у банку відповідачем не оспорюється, а як вбачається зі змісту кредитного договору його предметом стали грошові кошти в іноземній валюті.

Більш того, 04.07.2018 року Постановою Верховного Суду в рамках справи № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18 (ЄДРСРУ № 75296546) дійшла висновку про те, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника (як іноземну валюту так і еквівалент) внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні.

Доводи відповідача щодо наявності підстав для відмови позивачу у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, а також невірного розрахунку суми боргу, колегія суддів, з наведених вище підстав вважає необґрунтованими і їх повністю відхиляє.

Беручи до уваги, наданий позивачем більш точний розрахунок суми заборгованості, колегія суддів, вважає за необхідне скасувати судове рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в сумі 33 125,09 доларів США, яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 11 229,01 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом-17 612,19 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань - 4 283,89 доларів США.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції позовні вимоги задоволені частково, то відповідно до задоволених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 2 870,91 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 листопада 2018 року, скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № 1/699-МК від 28.12.2005 року у розмірі 33 125,09 доларів США (тридцять три тисячі сто двадцять п`ять доларів 09 центів), яка складається: 11 229,01 доларів США - тіло кредиту; 17 612,19 доларів США заборгованість за процентами за користуванням кредитом; 4283,89 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», судовий збір в розмірі 2870,91 грн. (дві тисячі вісімсот сімдесят грн. 91 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 16 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: