Ухвала

06 червня 2019 року

м. Київ

320/4677/18

провадження № 61-14539ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубової Антоніни Олексіївни, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору дарування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 жовтня 2007 року її батько ОСОБА_4 подарував їй земельну ділянку площею 600,14 кв. м, яка належала йому на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 05 червня 2007 року, за згодою дружини дарувальника ОСОБА_2 Вона прийняла цей дарунок. Під час укладення договору дарування були дотримані вимоги статті 203 Цивільного кодексу України. Тому просила визнати вказаний договір дійсним.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 20112 року, яке набрало законної сили, право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, про яку йдеться в даному позові, належить іншій особі - ОСОБА_3 . Вказаним рішенням встановлено, що таке право власності ОСОБА_3 набула з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 (батьком позивача) та ОСОБА_3 , а договір дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року було визнано недійсним. Про вищевказане рішення суду та встановлені ним обставини позивач ОСОБА_1 була обізнана, оскільки приймала участь у судовому розгляді. У цій справі позивач ОСОБА_1 зазначила про відсутність спору між нею та відповідачем ОСОБА_2 , отже, не вбачається порушення, невизнання або оспорювання прав та інтересів позивача, які б потребували судового захисту. В той же час спір між позивачем та власником земельної ділянки ОСОБА_3 вже був вирішений судом в іншій справі, в якій визнано недійсним договір дарування, що в позовній заяві у цій справі просить визнати дійсним ОСОБА_1 , позиваючись до іншого відповідача - ОСОБА_2 , яка не має взагалі ніякого відношення до спірної земельної ділянки та договору дарування цієї ділянки.

25 липня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали засобами поштового зв`язку касаційні скарги на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2019 року, в яких просили скасувати оскаржувані судові рішення, а матеріали справи направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Вивчивши касаційні скарги та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарги подані на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на апеляційне та касаційне провадження, Верховний Суд погоджується висновком апеляційного суду про віднесення справи до категорії малозначних.

Касаційні скарги та додані до них матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення від 05 квітня 2018 року у справі «Зубац проти Хорватії»).

Оскільки оскаржувані заявниками судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у цій справі не підлягають розгляду заявлені у касаційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 31 травня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубової Антоніни Олексіївни, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору дарування земельної ділянки.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подавали касаційні скарги.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук