Номер провадження: 22-ц/813/5617/19
Номер справи місцевого суду: 520/4056/18
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

при секретарі - Сороколет Ю.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

законного представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 ,

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Київської районної адміністрації Одеської міської ради - не з`явились,

переглянувши справу №520//4056/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 11 квітня 2019 року у складі судді Васильків О.В., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 4 квітня 2018 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що в однокімнатну квартиру №66 загальною площею 34,34 кв.м житловою площею 17,44 кв.м будинку АДРЕСА_2 по ордеру у 1989 році вселилася його ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мати ОСОБА_6 разом з ними як дітьми. Мати ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя матері ОСОБА_4 народила сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який 5 липня 2006 року був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 . Батько дитини ОСОБА_7 рішенням Київського районного суду м. Одеси від 8 липня 2010 року в справі №2-2427/10 виселений з квартири без надання іншого жилого приміщення. З того часу ОСОБА_4 та її син ОСОБА_3 в квартирі не проживають. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 3 березня 2015 року в справі №520/774/15-ц, залишеним без змін в апеляційному порядку, ОСОБА_4 визнана такою, що втратила право користування квартирою. Посилаючись на вказані обставини, фактичне проживання дитини зі своїми батьками з 2010 року не у спірній квартирі, позивач ОСОБА_1 просив на підставі статей 71, 72 ЖК України визнати малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі за адресом: АДРЕСА_2 (а.с.2-5, пояснення а.с.75-80).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.24-25).

Відповідач ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 позов не визнав, зазначивши, що право користування квартирою у ОСОБА_3 виникло на підставі статті 65 ЖК України з моменту його вселення та реєстрації у 2006 році та зберігається до теперішнього часу, малолітній має право користування житловою площею на протязі всього часу збереження за ним такого права, яке він не може самостійно здійснювати в силу свого малолітнього віку. Відсутність малолітнього в квартирі АДРЕСА_2 обумовлено поважними причинами, а тому він не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК України (а.с.42-47).

Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради вважає неможливим визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням (а.с.67-68).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року позов задоволено; визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловою площею за адресом: АДРЕСА_2 ; зазначено, що вказане рішення є підставою для зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресом: АДРЕСА_2 (а.с.132-136).

Висновок суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 не є сиротою чи особо, яка позбавлена батьківського піклування, тому саме на батьків, як законних представників дитини, покладається обов`язок по забезпеченню дитини всім необхідним. За приписами статті 29 ЦК України місцем проживання дитини у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків. ОСОБА_1 є належним позивачем, так як проживає у квартирі на підставі ордеру, утримує житло, сплачує комунальні послуги. Не проживання ОСОБА_3 в квартирі підтверджено показаннями свідків, що не спростовані.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 31 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 на рішення суду.

В апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про відмову в позові (а.с.149-151).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у незастосуванні судом першої інстанції частин 2, 4 статті 71 ЖК України, що призвело до неправильного тлумачення в цілому статті 71 ЖК України; не врахуванням особливостей пов`язаних з тим, що відповідач є малолітньою особою, що предметом доказування у даній справі є не тільки факт відсутності малолітньої особи в житловому приміщенні, а й встановлення причин такої відсутності; що відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків, а відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. При розгляді судом спору щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, згідно наявного в справі Висновку від 7 вересня 2018 року №1401/01-11В орган опіки та піклування вважає неможливим визнання дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, так як у дитини відсутнє житло на праві власності чи інше житло на праві користування. Суд дав не належну оцінку поясненням свідків, факту не пред`явлення за життя ОСОБА_6 вимог про визнання дитини такою, що втратила право користування спірною квартирою, у створенні позивачем ОСОБА_1 після смерті наймача ОСОБА_6 перешкод у користуванні квартирою зміною замка у вхідних дверях тощо.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу представник в інтересах ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує неправильним тлумачення закону, у добровільному залишенні квартири матір`ю дитини разом з дитиною, у втраті батьками дитини права користування спірною квартирою та вирішення для себе та дитини житлового питання в інший спосіб; у формальності висновку органу опіки та піклування, який обґрунтовано не прийнято судом тощо (а.с.169-177).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті вимог з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Згідно Ордеру №290 від 26 квітня 1989 року, виданого виконком Київської райради народних депутатів м. Одеси, однокімнатну квартиру № 66 житловою площею 17,44 кв.м в будинку АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому №210 від 21 квітня 1989 року видано ОСОБА_6 на склад сім`ї три особи, де у склад сім`ї ввійшли дочка ОСОБА_4 , син ОСОБА_1 (а.с.6).

ОСОБА_6 , 1954 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 62 років (а.с.7).

Згідно Довідки №94 від 22 січня 2018 року КП ЖКС «Чорноморський» особовий рахунок на квартиру №66 житловою площею 17,44 кв.м загальною площею 34,34 кв.м значиться відкритим на ОСОБА_6 , на житловій площі зареєстровано з 23 травня 2002 року сина наймача ОСОБА_1 , 1983 року народження, та з 5 липня 2006 року внука наймача ОСОБА_3 , 2006 року народження (а.с.8).

Квартира належить на праві комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради та перебуває на балансі комунального підприємства ЖКС «Чорноморський».

Договір житлового найму та особовий рахунок на квартиру було оформлено на наймача ОСОБА_6 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 договір найму на квартиру та особовий рахунок на іншу особу не переоформлено.

ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_4 ), 1975 року народження, та ОСОБА_7 , 1979 року народження, перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2007 року (а.с.48).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_7 (громадянина Республіки Молдова) та ОСОБА_4 (громадянки України) (а.с.10).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 8 липня 2010 року в справі №2-2427/10 за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 виселено ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення (а.с.11-13).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 3 березня 2015 року в справі №520/774/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2017 року, за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 . За змістом судових рішень ОСОБА_4 в квартирі не проживала з червня 2010 року, причини не проживання суд визнав неповажними (а.с.14, 15-16).

Згідно Акту №б/н від 8 березня 2018 року, складеного КП ЖКС «Чорноморський» ОСОБА_3 з березня 2010 року не проживає в квартирі за адресом: АДРЕСА_2 (а.с.9).

Допитані в суді першої інстанції в якості свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили факт не проживання дитини ОСОБА_3 в квартирі.

Матір дитини ОСОБА_3 ОСОБА_4 мала з 4 серпня 1993 року реєстрацію місця проживання в квартирі АДРЕСА_2 , на підставі судового рішення знята з реєстрації та на даний час зареєстрованою по м. Одесі та Одеській області не значиться (а.с.22, 53).

Батько дитини ОСОБА_3 ОСОБА_7 має з 2010 року Посвідку на постійне місце проживання в Україні, з 8 лютого 2011 року зареєстрований в с. Шайтанка Любашівського району Одеської області в житловому будинку, належному на праві власності ОСОБА_8 (а.с.49, 50, 52).

Згідно Висновку від 7 вересня 2018 року №1401/01-11 Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування визнання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 , вважається неможливим. Висновок обґрунтовано тим, що визнання малолітнього таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі, позбавить його права на приватизацію квартири, задоволення позову звузить обсяг житлових та майнових прав, порушить охоронювані законом інтереси дитини, так як батьки малолітнього, сам малолітній не мають житла ні на праві власності, ні на праві постійного користування (а.с.67-68).

За зверненням ОСОБА_7 Таїровським ВП Київського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області надано відповідь 17 вересня 2018 року, за змістом якої виходом на місце за адресом: АДРЕСА_2 зафіксовано факт зміни замка на вхідних дверях квартири, що підтвердило викладені у зверненні обставини створення ОСОБА_1 перешкод входу до квартири (а.с.82, матеріали, зареєстровані в Журналі ЄО за №17438 від 10 вересня 2018 року).

ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, пред`явлено на підставі статей 71, 72 ЖК України.

Так, відповідно до положень частин 1, 2 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до положень частини 1 статті 106 ЖК України у разі смерті наймача право бути визнаним наймачем належить повнолітньому члену сім`ї наймача; у разі відмови наймодавця у зміні договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї спір може бути вирішено в судовому порядку.

Наймачем квартири АДРЕСА_2 з 1989 року була ОСОБА_6 , членами сім`ї, які вселилися в квартиру по ордеру, були дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 За життя наймача квартири ОСОБА_6 в квартирі у 2006 році (з народження) зареєстровано постійне місце проживання дитини ОСОБА_4 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За життя наймача квартири ОСОБА_6 право малолітньої дитини на користування жилим приміщенням спірним не було. На час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 наймача ОСОБА_6 в квартирі були зареєстровані син наймача ОСОБА_1 та внук наймача ОСОБА_3 , після смерті наймача ОСОБА_6 зміна договору найму житлового приміщення не проведена, відтак, пред`явлений ОСОБА_1 позов є позовом, який пред`явлений не наймачем житлового приміщення та без залучення наймодавця житла до участі у справі.

Відтак, з огляду на відсутність зміни договору найму житла у зв`язку зі смертю наймача відношення наймодавця житла щодо визнання зареєстрованої в житлі особи такою, що втратила право користування житлом, є не з`ясованою.

У сенсі положень статей 71, 72 ЖК України предметом доказування є не тільки факт відсутності малолітнього ОСОБА_3 в житловому приміщенні, а й встановлення причин такої відсутності.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження (ч.2 ст.25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними; обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.30 ЦК України).

Дієздатність у повному обсязі настає, як правило, після досягнення повноліття; певний обсяг дієздатності осіб, які не досягли повноліття, диференціюється в залежності від віку, а саме для осіб, які не досягли 14 років (ст.31 ЦК України), та для осіб від 14 до 18 років (ст.32 ЦК України).

За змістом положень статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи у віці до 14 років обумовлене місцем проживання її батьків.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.

Отже, законодавством України самостійне здійснення малолітньою особою своїх житлових прав, до яких належить і право користування житловим приміщенням, не передбачено, вільний вибір місця проживання осіб, які не досягли 14 років, обмежений законом.

Постійне місце проживання дитини ОСОБА_3 , 2006 року народження, є з народження зареєстрованим за місцем постійного проживання його матері ОСОБА_4 ; батька дитини ОСОБА_7 судовим рішенням у 2010 році виселено з житла, де зареєстрована дитина та була зареєстрована дружина; в подальшому матір дитини судовим рішенням у 2015 році визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, де залишалась бути зареєстрованою малолітня дитина. Не заперечується, що з 2010 року після виселення ОСОБА_7 сім`я ОСОБА_7 фактично стала проживати у житлі по найму, оскільки не могла в силу виселення ОСОБА_7 проживати разом в спірній квартирі. На момент виселення у 2010 році батька ОСОБА_7 з квартири малолітньому ОСОБА_3 було 4 роки.

Таким чином, вибуття малолітнього ОСОБА_3 з квартири не було його свідомою і добровільною дією, обумовленою його волею, таке вибуття малолітньої дитини з житлового приміщення було здійснено за волею батьків; малолітня дитина не могла за власним бажанням залишитись в квартирі за місцем своєї реєстрації, оскільки вибір місця проживання дитини повністю залежав від волі батьків, а, відтак, безпідставно вважати, що ОСОБА_3 без поважних з причин був відсутній за місцем своєї реєстрації.

Крім того, за життя бабусі ОСОБА_6 малолітній ОСОБА_3 безперешкодно користувався житлом, ОСОБА_6 як наймач не ставила питання про визнання онука таким, що втратив право користування житлом, навіть і при зверненні у 2015 році до суду з позовом про визнання дочки ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом. Перешкоди для ОСОБА_3 у користуванні житлом, де зареєстровано його постійне місце проживання, виникли після смерті бабусі ОСОБА_6 , створені такі перешкоди ОСОБА_1 .

Судова практика касаційної інстанції орієнтує на те, що малолітня особа не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірному житлі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Відсутність сімейних сосунків між малолітнім відповідачем і позивачем, відсутність спільного господарства між ними тощо не може бути прийняте судом до уваги, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому умови проживання та ведення спільного господарства з позивачем на дитину не поширюються. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, так як заявник за доведеності понесення ним таких витрат одноособово не позбавлений можливості звернути вимоги про їх відшкодування до законних представників (батьків) дитини.

Батьки ОСОБА_3 не мають власного житла, мати дитини після визнання її такою, що втратила право користування житлом, у квартирі в яку вона вселилася по ордеру у 1989 році, не має реєстрації місця проживання в іншому житлі. Батько дитини має посвідку на проживання в Україні, зареєстрований з 2011 року в селі Шайтанка Любашівського району Одеської області в житлі сторонньої особи. Сім`я ОСОБА_7 фактично наймає житло, користування таким житлом має строковий характер, малолітній ОСОБА_3 проживає у житлі, що наймають батьки, за волею батьків, сама дитина не є орендарем житла.

Відповідно до положень частини 4 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила права користування житловим приміщенням, участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, є обов`язковою.

В справі наявний Висновок від 7 вересня 2018 року №1401/01-11 Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування за результатами наданих службою у справах дітей Одеської міської ради матеріалів щодо визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, з якого вбачається, що орган опіки та піклування вважає визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 , матиме наслідком звуження обсягу житлових та майнових прав малолітньої дитини, порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Обґрунтування суду першої інстанції неприйняття висновку органу опіки та піклування не приймається, так як законом охороняються не лише інтереси сиріт чи дітей, позбавлених батьківського піклування, дитина відразу ж після народження була зареєстрована за адресом постійного місця проживання матері в житлі, право користування яким матір дитини мала з дня вселення у 1989 році в квартиру. ОСОБА_1 має рівно таке ж як і ОСОБА_3 право користування житлом у квартирі АДРЕСА_2 , права цих двох осіб на користування квартирою є рівними, розглядати ОСОБА_1 як особу, на яку «перекладено» обов`язок забезпечення прав ОСОБА_3 на житло, безпідставно. По досягненні відповідного віку ОСОБА_3 сам визначатиме де і з ким проживати, до поки ж цивільна процесуальна дієздатність дитини в силу віку є обмеженою, роль органу опіки та піклування у вирішенні спорів щодо дитини є визначальною, рекомендаційні висновки органу опіки та піклування при розгляді судом спорів щодо прав та інтересів дитини не слід безпідставно відхиляти.

Доводи позивача щодо самоусунення батьків від забезпечення прав та інтересів дитини, в тому числі й житлових прав, від участі в справі тощо не заслуговують на увагу.

Визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, позбавляє його не лише права користування квартирою як житлом, а й права на набуття власності на частку квартири в порядку безоплатної передачі житла у власність (приватизації), тобто позбавляє й можливості мати майнове право на частку нерухомого майна.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «Маккен проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року). Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірними із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 рік, пункт 56»)

Відповідно до частин 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року, редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року; Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-ХП від 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

ОСОБА_3 є громадянином України, знаходиться під юрисдикцією держави Україна, відтак, до досягнення дитиною повноліття захист його прав і законних інтересів, в тому числі житлових прав, забезпечується державою Україна та захищається судом, що ухвалює рішення іменем України.

Правові підстави для задоволення позову відсутні.

В порядку статті 141 ЦПК України понесені ОСОБА_4 витрати на сплату за подання в інтересах малолітнього ОСОБА_3 апеляційної скарги судового збору в сумі 1057,20 грн. покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2019 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 , за участю третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати на сплату за подання апеляційної скарги судового збору в сумі 1057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков