ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5438/19 Справа № 205/7345/16 Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненим позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи його тим, що 04 серпня 2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики у формі розписки, за умовами якого він надав останньому на його особисті потреби 30.000 доларів США зі строком повернення через рік, тобто 04 серпня 2016 року.

Зазначав, що ОСОБА_1 зобов`язався повернути борг у розмірі 30.000 доларів США разом з відсотками за користування його коштами у розмірі 16.900 доларів США,

Вказував, що строк на який він надав грошові кошти у борг, сплинув, а ОСОБА_1 грошові кошти йому так і не повернув, уникаючи з ним спілкування.

Посилаючись на те, що такі дії ОСОБА_1 порушують його права, а тому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу за позикою в розмірі 30.000 доларів США, що еквівалентно 809.726 грн.67 коп.; суму боргу за процентами за договором позики в розмірі 16.900 доларів США, що еквівалентно 456.146 грн.02 коп.; суму боргу за процентами за період з 05 серпня 2016 року по 19 лютого 2018 року включно в розмірі 6.390 доларів США, що еквівалентно 172.471 грн. 78 коп.; 3% річних від суми боргу за порушення грошового зобов`язання в розмірі 1.390 доларів США 68 центів, що еквівалентно 37.535 грн.69 коп., та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 04 серпня 2015 року у загальному розмірі 322.776 грн.38 коп., що складається з: заборгованості за договором позики у розмірі 809.726 грн.67 коп. (еквівалент 30.000 доларів США); відсотків за договором позики у розмірі 456.146 грн. 02 коп. (еквівалент 16.900 доларів США); відсотків за період з 05 серпня 2016 року по 30 вересня 2016 року у розмірі 19.368 (еквівалент 720 доларів США) та 3% річних за час прострочення зобов`язання за період з 05 серпня 2016 року по 19 лютого 2018 року у розмірі 37.535 грн. 69 коп. (еквівалент 1.390 доларів США 68 центів). Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував норми матеріального права, не взяв до уваги наявність розписки від 14 листопада 2012 року, що розписка на справді є гарантуванням того, що в майбутньому буде укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлового приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а в резолютивній частині не вказано на чию користь стягуються грошові кошти.

01 серпня 2019 року позивач надав відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду законне та обґрунтоване, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначав, що спірний договір позики укладено у 2015 році, а всі доводи апеляційної скарги є надуманими.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 04 серпня 2015 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір позики, оформлений у вигляді розписки.

За умовами якого ОСОБА_1 отримав у борг 30.000 доларів США строком на рік, зі сплатою відсотків у розмірі 16.900 доларів США (а.с.7).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд виходив з їх доведеності та обґрунтованості, взяв до уваги вимоги законодавства, які регулюють дані правовідносини, та умови укладеного сторонами договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Колегія суддів наголошує на тому, що між сторонами був укладений договір позики.

Факт укладання вказаного вище договору позики і факт отримання грошових коштів за ним підтверджується розпискою позичальника.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524,533535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 квітня 2018 року, справа №758/1303/15-ц.

Відповідач взяв на себе зобов`язання з своєчасного повернення суми позики та відсотків і доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Підстав відступити від цього правового висновку колегією суддів не встановлено.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, а враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину доводи апеляційної скарги стосовно необґрунтованості позовних вимог відхиляються.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд не взяв до уваги розписку від 03 серпня 2012 року, за якою позивач зобов`язався провести угоду купівлі-продажу та в якій зазначено про отримання 2.000 доларів США 14 листопада 2012 року та 1.000 доларів США 20 грудня 2012 року (а.с.46), не можуть бути прийняті до уваги та слугувати доказом повернення грошових коштів за спірною розпискою, оскільки спірна розписка була написана 04 серпня 2015 року, як і не може спростувати факт укладання договору позики 04 серпня 2015 року.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.