ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м Дніпропетровська від 28 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інжинірингова компанія «Дніпрокрансервіс» про стягнення невиплачених при звільнені грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуюючи його тим, що з 04.05.2016 року по 03.05.2018 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до вимог ст.ст.47,83,116 КЗпП України в день звільнення працівника підприємство повинно було видати йому трудову книжку, письмово повідомити про розмір нарахованих сум, що підлягають виплаті при звільненні, а також провести остаточний розрахунок. На його неодноразові прохання ані в день звільнення, ані пізніше відповідачем жодних письмових повідомлень з детальним розрахунком належних сум надано не було.

У зв`язку з чим, ним було самостійно проведено розрахунок належних до сплати при звільненні сум.

Крім того, позивач зазначив, що після звільнення на його заробітну картку відповідачем було перераховано кошти в сумі 16502 грн. 77 коп., а саме: 04.05.2018 року в сумі 4882 грн. 16 коп., 05.05.2018 року в сумі 1627 грн. 39 коп. та в сумі 6501 грн. 38 коп., 11.05.2018 року в сумі 3491 грн. 84 коп. , але відповідач мав виплатити йому на день звільнення 20111 грн. 85 коп., у т.ч.: заборгованість по заробітній платі за березень 2018 року в сумі 2500 грн., заробітну плату за квітень 2018 року в сумі 12425 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3477 грн. 52 коп., заробітну плату за три дні травня 2018 року в сумі 1304 грн. 07 коп., індексацію заробітної плати за весь період праці в сумі 405 грн. 26 коп. Таким чином різниця становить 3609 грн. 08 коп. З урахуванням наведеного позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 3609 грн. 08 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 19.11.2018 року в сумі 86938 грн.

Рішення Кіровського районного суду м Дніпропетровська від 28 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до фактично наведених позивачем підстав та предмету заявлених позовних вимог, суд позбавлений можливості визначитись заборгованість за якими конкретно виплатами заявлена до стягнення позивачем та з огляду на це визначитись із наявністю підстав для застосування положень ст.117 КЗпП України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м Дніпропетровська від 28 березня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що позивач в період з 04.05.2016 року по 03.05.2018 року працював у відповідача на посаді заступника директора.

Згідно штатного розкладу його заробітна плата становила 12425 грн.

Наказом №38-к від 02.05.2018 року позивача було звільнено із займаної по сади з 03.05.2018 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.

З наданих позивачем індивідуальних відомостей про застраховану особу, виписки по картковому рахунку та наданих відповідачем розрахунків та оборотно-сальдових відомостей вбачається, що з урахуванням фактично відпрацьованих робочих днів, позивачу за 14 робочих днів в березні 2018 року було нараховано заробітну плату в сумі 9318 грн. 75 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 7501 грн. 59 коп. (27.03.2018 року в сумі 5001 грн. 06 коп. та 05.04.2018 року в сумі 2500 грн. 53 коп.); за 13 робочих днів в квітні 2018 року було нараховано заробітну плату в сумі 8076 грн. 25 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 6501 грн. 38 коп. (05.05.2018 року); за період перебування на лікарняному з 22.03.2018 року по 10.04.2018 року нараховано 8086 грн. 40 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 6509 грн. 55 коп. (04.05.2018 року); за 2 робочих дні в травні 2018 року нараховано заробітну плату в сумі 1242 грн. 50 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 1000 грн. 21 коп. (11.05.2018 року); компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3095 грн. 20 коп. та з урахуванням утриманих податків виплачено 2491 грн. 64 коп. (11.05.2018 року).

Згідно наданих заяв позивача про надання щорічної відпустки та відповідних наказів вбачається, що за період роботи у відповідача позивачу було надано відпустки загальним терміном 43 календарні дні. Таким чином, маючи право на щорічну відпустку загальним терміном 48 календарні дні (по 24 календарні дні за кожен відпрацьований рік) позивач фактично використав відпустку терміном 43 календарні дні. А тому при звільненні мав право на компенсацію невикористаної відпустки терміном 5 календарних днів.

Проте, при звільненні останньому було нараховано та виплачено відповідну компенсацію за невикористані 8 днів відпустки, тобто в більшому розмірі.

Таким чином, судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 11.05.2018 року. При цьому, в день звільнення 03.05.2018 року позивачу не було виплачено заробітну плату за 13 робочих днів в квітні 2018 року в сумі 8076 грн. 25 коп. (фактично виплачено з урахуванням утриманих податків 6501 грн. 38 коп. 05.05.2018 року); за період перебування на лікарняному з 22.03.2018 року по 10.04.2018 року в сумі 8086 грн. 40 коп. (фактично виплачено з урахуванням утриманих податків 6509 грн. 55 коп. 04.05.2018 року); за 2 робочих дні в травні 2018 року в сумі 1242 грн. 50 коп. (фактично виплачено з урахуванням утриманих податків 1000 грн. 21 коп. 11.05.2018 року); компенсація за невикористану відпустку в сумі 3095 грн. 20 коп. (фактично виплачено з урахуванням утриманих податків 2491 грн. 64 коп. 11.05.2018 року), а всього в день звільнення не було сплачено 20500 грн. 35 коп., а з урахуванням сум утриманих податків 16502 грн. 78 коп.

В своєму позові позивач посилався на те, що після звільнення на його заробітну картку відповідачем було перераховано кошти в сумі 16502 грн. 77 коп., а саме: 04.05.2018 року в сумі 4882 грн. 16 коп., 05.05.2018 року в сумі 1627 грн. 39 коп. та в сумі 6501 грн. 38 коп., 11.05.2018 року в сумі 3491 грн. 84 коп.

Згідно розрахунку заявлених до стягнення коштів, позивач зазначив, що відповідач на день звільнення мав перед ним заборгованість в сумі 20111 грн. 85 коп., у т.ч.: заборгованість по заробітній платі за березень 2018 року в сумі 2500 грн., заробітну плату за квітень 2018 року в сумі 12425 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3477 грн. 52 коп., заробітну плату за три дні травня 2018 року в сумі 1304 грн. 07 коп., індексацію заробітної плати за весь період праці в сумі 405 грн. 26 коп.

З огляду на це, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 3609 грн. 08 коп., що становить різницю між розрахованою ним сумою заборгованості та фактично перерахованими на його картковий рахунок коштами (20111,85 грн. 16502,77 грн.), а також на підставі ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.05.2018 року по 19.11.2018 року в сумі 86938 грн.

Поряд з цим, зазначаючи серед складових заборгованості заборгованість по заробітній платі за березень 2018 року, за квітень 2018 року, три дні у травні 2018 року, компенсацію за невикористану відпустку, індексацію заробітної плати, позивач не зазначив з чого саме (з яких із зазначених складових) розрахована заборгованість в сумі 3609 грн. 08 коп., а інші суми вже сплачені.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідно до фактично наведених позивачем підстав та предмету заявлених позовних вимог, суд позбавлений можливості визначитись заборгованість за якими конкретно виплатами заявлена до стягнення позивачем та з огляду на це немає підстав для застосування положень ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно ч.ч.1,2 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що 18 березня 2019 року ним були змінені позовні вимоги, шляхом подання письмової заяви, в які були наведені розрахунки, проте, суд першої інстанції залишив поза увагою дану заяву, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки судом першої інстанції досліджені вказані докази та їм надана правова оцінка, а позивачем ці вимоги не доведені.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м Дніпропетровська від 28 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко