ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1858/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Даниленка В.В., при секретарі судового засідання Скромній І.О., за участю представника позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 . На обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ті обставини, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_3 за особисті кошти придбав спірну квартиру. Зазначав, що 20 жовтня 2009 року за 400 000,00 грн була продана належна йому та його матері ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_2 . За вказані кошти він придбав спірну квартиру № 162 , згоду на придбання якої ОСОБА_4 не надавала, оскільки зазначена квартира була придбана за його особисті грошові кошти та грошові кошти його матері.

Ухвалою судді від 16 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, у якій просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Посилалась на те, що вказана квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , який був зареєстрований титульним власником, а вона, як дружина надавала згоду на її придбання. Тому вважає, що квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності та має бути поділена між ними у рівних частках.

Крім того, у визначений судом строк, ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву ОСОБА_3 у якому просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_3 вводить суд в обману зазначаючи, що вона нібито не надавала своєї згоди на придбання спірного майно. Вказувала, п. 10 Договору купівлі-продажу квартири від 11.11.2019 року спростовуються такі твердження ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 подав відзив на зустрічну позовну заяву, у якій зазначав, що прописана у п.10 Договору купівлі-продажу квартири від 11.11.2019 року згода дружини на придбання спірної квартири є формальною з метою дотримання вимог законодавства при укладанні такого договору. Окрім того, стверджував, що його дохід у період 2008-2009 років складав майже у чотири рози менше від вартості придбаної квартири, а ОСОБА_4 у період зареєстрованого шлюбу взагалі не працювала та на момент придбання квартири перебувала у відпусті по догляду за дитиною, а тому у сторін не було спільних коштів на придбання квартири. Наполягав на тому, що квартира № 162 придбана саме за кошти виручені від продажу квартири у м. Львові.

У судовому засіданні представника ОСОБА_3 ОСОБА_1 первісний позов підтримав та просив його задовольнити, а у задоволені зустрічного позову просив відмовити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 у судовому засіданні зустрічну позовну заяву підтримав та просив її задовольнити, а у задоволені позову ОСОБА_3 просив відмовити.

Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 02 серпня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі у період якого у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідними свідоцтвами (а.с.8,9,10).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_4 , рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.12.2018 року розірвано шлюб між сторонами. Вказані твердження не заперечувались та не спростовувались ОСОБА_3 та його представником, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Ще до реєстрацію шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у рівних частинах на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 жовтня 2007 року ВАТ «Львів ОРГРЕС» згідно розпорядження № 12 від 27 липня 2007 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 20 жовтня 2009 року державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Бояківським О.В., ОСОБА_3 та ОСОБА_5 продали зазначену квартиру № 42 за 400 000,00 грн (а.с.15-16).

Таким чином, власними коштами ОСОБА_3 від продажу квартири у місті Львові є сума у розмірі 200 000,00 грн.

11 листопада 2009 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ЛитвиненкоЯ.О., зареєстрований в реєстрі за № 803. Квартира була придбана за 383 520 грн., що еквівалентно 48 000 дол. США. (а. с. 20-21). Відповідно до п. 10 цього Договору, ОСОБА_4 надала свою згоду на придбання її чоловіком квартири, що є предметом Договору.

Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього Кодексу.

Так, відповідно до п.п.1-3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування.

Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу України).

Допитана у судовому засіданні ОСОБА_5 пояснила суду, що вона є матір`ю ОСОБА_3 та кошти від реалізації їх спільно квартири вона надала сину на придбання квартири у місті Києві. Однак жодних доказів на підтвердження таких обставин суду не надано.

При цьому, суд не приймає позицію ОСОБА_3 , про те, що спірна квартира придбана лише за його особисті кошти та кошти надані його матір`ю, оскільки у період шлюбу ОСОБА_4 не працювала, а розмір його заробітної плати був не значним, тому вони не мали спільних коштів на придбання спірної квартири.

Так, ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 368 ЦК України).

Враховуючи те, що спірна квартира № 162 була придбана за 383 520,00 грн, з яких 200 000,00 грн були особистою приватною власністю ОСОБА_3 , то Ѕ частина зазначеної квартири є його власністю. Окрім того, право власності ОСОБА_3 на Ѕ частину вказаної квартири не оспорюється ОСОБА_4 .

За таких обставин, суд вважає іншу Ѕ частину спірної квартири є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, тобто по ј за кожним з них.

Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 доведеними частково, а отже такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме за ОСОБА_3 необхідно визнати право власності на ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 ј частки зазначеної квартири.

Що стосується вимог зустрічного позову ОСОБА_4 , враховуючи встановлені судом обставини, а також те, що питання поділу спільного майно подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 вирішено, тому у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 81, 141, 193, 258, 263, 264, 265, 273, 354, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ) право власності на ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) право власності на ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 8810 грн. 00 коп. понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили, якщо після закінчення строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя