Провадження № 22-ц/801/2383/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Панасюка О.С.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Романюк Л.Ф. у місті Вінниці,

у справі № 127/21658/18 за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, Департаменту архітектурнобудівельного контролю Вінницької міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення,

встановив:

ОСОБА_1 31.08.2019 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із зазначеним вище позовом.

Позов мотивований тим, що в 2018 році вона збудувала нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 76,4 кв.м. В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до КП «ВМБТІ» щодо виготовлення технічного паспорту на об`єкт самовільного будівництва нежитлового приміщення. На підставі замовлення 20.06.2018 року було виготовлено технічний паспорт на об`єкт нежитлового приміщення, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно технічного звіту та заключення про технічний стан будівельних інструкцій існуючого нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 виготовлено ФОП ОСОБА_2 про технічний стан несучих та огороджуючи конструкцій нежитлового приміщення № б/н АДРЕСА_2 встановлено, що згідно «Акту оцінки технічного стану», «Нормативних документів з питань обстежень, паспортизації, безпечної та надійної експлуатації будівель і споруд» існуюче нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 в цілому відноситься до ІІ стану - задовільний. Дане нежитлове приміщення в цілому згідно конструктивних елементів придатне для подальшої експлуатації та відповідає протипожежним та санітарним нормам.

В подальшому позивачка звернулась до ВМР з заявою в якій просила прийняти до експлуатації самовільно збудоване нежитлове приміщення б/н АДРЕСА_1 , що позначений під літерою «А» загальною площею 76,4 кв. м. Проте 27.08.2018 року за вих. № П-36-87605/01-36 отримала від департаменту архітектурно будівельного контролю міської ради відмову, в якій зазначено, що їй необхідно звернутись до суду.

Просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , що позначене під літ «А» загальною площею 76,4 кв.м.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.10.2018 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , що позначено під літерою «А» загальною площею 76, 4 кв. м. Судові витрати залишено за позивачкою.

В апеляційній скарзі Вінницька міська рада, через свого представника Федчишена В.А., просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.10.2018 та прийняте нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки зазначене рішення прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Вінницька міська рада та Департамент архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради не надавав належної згоди ОСОБА_1 на будівництво та на відведення земельної ділянки для будівництва вищезазначеного нежитлового приміщення. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання права власності на нежитлове приміщення, що збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Позивач ОСОБА_1 направила до суду відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року є цілком законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставна. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що на момент звернення до суду з позовом відмінний від рішення суду механізм прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів не передбачено, що позбавило її права та можливості набуття власності на новостворений об`єкт будь-яким іншим шляхом. Згідно технічного звіту та заключення про технічний стан будівельних конструкцій існуючого нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 Про технічний стан несучих та огороджуючих конструкцій нежитлового приміщення АДРЕСА_4 б АДРЕСА_5 н АДРЕСА_2 встановлено, що існуюче нежитлове приміщення в цілому відноситься до ІІ стану задовільний. Дане нежитлове приміщення в цілому згідно конструктивних елементів придатне для подальшої експлуатації та відповідає протипожежним та санітарним нормам. Питань щодо користування земельною ділянкою за час будівництва з боку відповідачів не виникало. Права інших осіб, у тому числі мешканців будинку не порушено, фактів відповідного звернення указаних осіб відповідачами не наведено.

В судовому засіданні представник Вінницької міської ради та Департаменту архітектурнобудівельного контролю Вінницької міської ради Никонюк О.В. апеляційну скаргу підтримав, аргументи, викладені в відзиві на апеляційну скаргу безпідставними.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, надала суду клопотання про відкладення розгляду справи. Оскільки суду не надано докази на підтвердження поважності причин неявки, а також враховуючи закінчення строку розгляду апеляційної скарги, встановленої ст. 371 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, а неявка сторони не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що в 2018 році ОСОБА_1 збудувала нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 76,4 кв.м.

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до КП «ВМБТІ» щодо виготовлення технічного паспорту на об`єкт самовільного будівництва нежитлового приміщення. На підставі замовлення ОСОБА_1 було виготовлено 20.06.2018 технічний паспорт на об`єкт нежитлового приміщення, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно технічного звіту та заключення про технічний стан будівельних інструкцій існуючого нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 виготовлено ФОП ОСОБА_2 про технічний стан несучих та огороджуючи конструкцій нежитлового приміщення № б/н АДРЕСА_2 встановлено, що згідно «Акту оцінки технічного стану», «Нормативних документів з питань обстежень, паспортизації, безпечної та надійної експлуатації будівель і споруд» існуюче нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 в цілому відноситься до ІІ стану - задовільний. Дане нежитлове приміщення в цілому згідно конструктивних елементів придатне для подальшої експлуатації та відповідає протипожежним та санітарним нормам (а.с.7-18).

В подальшому ОСОБА_1 звернулась до ВМР з заявою в якій просила прийняти до експлуатації самовільно збудоване нежитлове приміщення б/н АДРЕСА_1 , що позначений під літерою «А» загальною площею 76,4 кв. м. Проте 27.08.2018 за вих. № П-36-87605/01-36 отримала від департаменту архітектурно будівельного контролю міської ради відмову, в якій зазначено, що на момент звернення у вище перерахованих законодавчих актах механізм прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів передбачено лише на підставі рішення суду (а.с.19).

Відповідно до Довідки КП "Вінницького міського бюро технічної інвентаризації" від 06.09.2018 №5895, відповідно до додатку №1/213 до рішення виконкому Вінницької міської ради №200 від 04.06.1987 житловому будинку по АДРЕСА_6 присвоєно АДРЕСА_7 .

АДРЕСА_8 прибудованому приміщенню, загальною площею 76,4 кв.м. фактично розташованому на 1-му зазначеного житлового будинку літ "А" по АДРЕСА_1 може бути присвоєно №87 ( а.с.56).

Рішення суду мотивоване тим, що на момент звернення ОСОБА_1 . Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затверджених постановою КМУ від 13.04.2011р. №461 відмінний від рішення суду механізм прийняття в експлуатацію самочинно збудованих об`єктів не передбачено, що позбавляє позивачку права та можливості набуття власності на новостворений об`єкт будь-яким іншим шляхом ( а.с.19).

Тому, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Із даним висновком суду апеляційний суд не погоджується.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

В своєму рішенні суд першої інстанції послався і на положення ст. 392 ЦК України. Проте не звернув увагу, що ст. 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, вирішуючи справи, суд першої інстанції установивши, що позивач здійснив самочинне будівництво, зазначених норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за ним права власності на самочинно збудоване нежитлове приміщення.

Згідно з п. 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене апеляційна скарга відповідача підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, п. 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також зважаючи на те, що позов не підлягає до задоволення, судові витрати, понесені Вінницькою міською радою у зв`язку з поданням апеляційної скарги, підлягають стягненню з позивача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницької міської ради задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, Департаменту архітектурнобудівельного контролю Вінницької міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 (проживаючої за адресою: АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Вінницької міської ради () судовий збір у розмірі 1 228 (одна тисяча двісті двадцять вісім) грн 50 коп., сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

О. С. Панасюк