Справа № 345/582/19
Провадження № 22-ц/4808/1270/19
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Девляшевського В.А., Максюти І.О.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Цалина Андрія Богдановича, АТ «Укрсоцбанк» в особі Івано-Франківського відділення АТ «Укрсоцбанк», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Узинська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківського області про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, з апеляційною скаргою представника АТ «Укрсоцбанк» на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року, ухвалене суддею Кардаш О.І.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У лютому 2019 року позивач звернувся з позовом до відповідача та після зміни та доповнення позовних вимог просив визнати рішення державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Цалина А.Б. про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 , індексний номер 30014555 від 31 березня 2016 року недійсним з дня його прийняття; визнати рішення державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Цалина А.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 45224919 від 25 січня 2019 року недійсним з дня його прийняття та стягнути з ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» сплачений судовий збір.

Позивач заявлені вимоги обґрунтував тим, що 07 березня 2008 року між ОСОБА_3 та АКБ «Укрсоцбанк» (в подальшому ПАТ «Укрсоцбанк») в особі начальника відділення № 347 Івано-Франківської обласної філії «Укрсоцбанку» було укладено кредитний договір за № 27-31/347, згідно якого ОСОБА_3 отримала позику від Банку в сумі 32 000 доларів США. Для забезпечення грошового зобов`язання та належного виконання позичальником своїх зобов`язань, між ОСОБА_1 та Банком було укладено договір іпотеки від 07 березня 2008 року, за яким позивач став майновим поручителем (іпотекодавцем) і передав у іпотеку Банку (іпотекодержателю) належний йому на праві власності будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В 2009 2010 у позичальника почалися проблеми з оплатою місячних платежів по отриманому кредиту, а тому Банк отримав підстави на звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, згідно п.4.6 укладеного договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису, шляхом передачі іпотекодержателю права на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому ст. 38 ЗУ « Про іпотеку» , або шляхом продажу предмету іпотеки від свого імені, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Також відповідно до п.4.7 договору іпотеки, в разі звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі рішення суду, реалізація предмету іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у рішенні суду, шляхом проведення прилюдних торгів.

У жовтні 2011 Банк звернувся із позовом до позивача та позичальника про стягнення заборгованості шляхом звернення на предмет іпотеки. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області даний позов задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки.

05 квітня 2012 року Банк отримав виконавчий лист та передав його на примусове виконання до ВДВС Калуського МРУЮ, однак після вжиття ВДВС Калуського МРУЮ, всіх передбачених законом дій, 01 вересня 2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. На початку 2016 року Банк повторно пред`явив вищезазначений виконавчий лист до Калуського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, який 24 березня 2017 року повторно повернутий стягувачу.

Таким чином, відповідно до ст. 39 ЗУ « Про іпотеку» вже відбувається реалізація предмета іпотеки за рішенням суду.

У грудні 2018 року позивач отримав повідомлення від Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання із сумою вимоги - 74 000 доларів США, на що позивач зазначив, що Банк вже використав своє право звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку і є відповідне рішення суду, яке набрало законної сили.

За таких обставин, згідно положень ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження», досудове врегулювання не може мати місце, так як вже існує рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили.

23 січня 2019 року на мобільний телефон позивачу надійшло смс-повідомлення від працівника Банку про те, що Банк залишив за собою предмет іпотеки і зареєстрував право власності на будинок ОСОБА_1 . Згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно 23 січня 2019 року державним реєстратором Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Цалином А.Б було зареєстровано право власності за Банком. Цього ж дня ОСОБА_2 прийняв рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 45224919 від 25 січня 2019 року.

Вважає проведену реєстрацію противоправною і такою що не відповідає процедурі проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» та внесений на його підставі запис неправомірними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 22 липня 2019 року позов задоволено. Визнано рішення державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Цалина А.Б. про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 , індексний номер 30014555 від 31 березня 2016 року недійсним з дня його прийняття. Визнано рішення державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Цалина А.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу) індексний номер 45224919 від 25 січня 2019 року недійсним з дня його прийняття. Стягнуто солідарно з державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Цалина А. Б. та АТ « Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 1536,80 гривень сплаченого судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте, АТ «Укрсоцбанк» вже було звернуто стягнення на предмет іпотеки в один із способів, передбачений іпотечним договором, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та містить конкретний спосіб та порядок набуття кредитором права власності на іпотечне майно. Спірне домоволодіння підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та не перевищує відповідну площу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У вересні 2019 року представник АТ «Укрсоцбанк» на дане рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення є незаконним.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення як на підставу позову в частині неправомірності державної реєстрації за іпотекодержателем права власності при наявності інших зареєстрованих речових прав, а саме арештів на спірне майно, суд послався на Постанову КМУ № 868 від 17 жовтня 2013 року. Право власності за іпотекодержателем було зареєстровано 23 січня 2019 року, а Постанова № 868 втратила чинність 01 січня 2016 року, тобто її положення не поширювалися на спірні правовідносини на час їх виникнення. Спірні правовідносини врегульовані Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25 грудня 2015 року.

Зазначає, що наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, в тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно, не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Судом першої інстанції зазначено, що АТ «Укрсоцбанк» вже звернув стягнення на предмет іпотеки в один із способів, передбачених іпотечним договором, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та містить конкретний спосіб та порядок набуття кредитором права власності на іпотечне майно. Однак судом не наведено висновків, які дають підстави вважати, що таке звернення стягнення на предмет іпотеки перешкоджає реалізації права іпотекодержателя на використання іншого, передбаченого законом способу захисту своїх прав. Положення п. 4.7 Іпотечного договору врегульовують саме способи захисту в судовому порядку, але не обмежують іпотекодержателя в позасудових способах захисту, тим більше, що такі передбачені положеннями п. 4.6 Іпотечного договору.

АТ «Укрсоцбанк» не погоджується з висновками суду про поширення на дані правовідносини ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Закон не може бути застосований, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя не є одним із шляхів примусового стягнення предмета іпотеки, так як позивач добровільно підписала іпотечне застереження. Положення Закону стосуються лише порядку примусового відчуження іпотечного майна без згоди власника, проте предмет іпотеки не відчужувався, а набутий іпотекодержателем у власність в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором. Крім цього, ні іпотекодержатель, ні державний реєстратор не віднесені до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення. Слід вважати, що АТ «Укрсоцбанк» звернуло стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку відповідно до умов іпотечного застереження, яке добровільно погоджено Банком та ОСОБА_1 при укладенні іпотечного договору, а тому положення ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у цьому випадку не можуть бути застосовані. Тому посилання позивача на вказаний закон є безпідставним. В той же час позивач не надає доказів того, що наявне іпотечне майно є єдиним його житловим приміщенням. Тому незрозуміло, які докази надали можливість суду дійти висновків про відсутність у позивача іншого, належного йому на праві власності або користування житлового приміщення.

Також невірно обрав спосіб захисту своїх прав звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним рішення державного реєстратора з дня його прийняття без оскарження відповідного запису реєстратора.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 подав відзив та доповнення до відзиву на апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що Банк двічі звернув стягнення на предмет іпотеки двома різними способами, що суперечить умовам договору про іпотечний кредит. Представник Банку не може покликатись на зміни до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що передбачають наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, оскільки вони набрали чинності тільки 04 лютого 2019 року, а державний реєстратор вчиняв реєстраційні дії 23 січня 2019 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 07 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 27-31/347, за умовами якого банк надав позичальнику кошти в сумі 32 000 доларі США зі сплатою 13, 5 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 06 березня 2023 року (а.с. 10-12).

У якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань між ОСОБА_1 та Банком був укладений договір іпотеки від 07 березня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Калуського нотаріально округу Тихан О.М., за яким іпотекодавець передає у іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно домоволодіння в цілому, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 13-16).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на 01 лютого 2019 року є інформація про те, що державним реєстратором Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Цалин А.Б. 25 січня 2019 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на домоволодіння в цілому, що знаходиться в АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 16-20).

Під час реєстрації спірного права власності в реєстрі прав на нерухоме майно міським відділом ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції у постанові про відкриття виконавчого провадження були зареєстровані обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 29 серпня 2012 року, зокрема, накладено арешт у зв`язку з стягненням з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 385 656,97 гривень боргу (а.с. 19).

В матеріалах справи є письмове повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 01 грудня 2018 року №88754 та копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 50-51, 55, 56).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2012 року вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 27-31/347, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 07 березня 2008 року в розмірі 385 656, 97 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки домоволодіння в цілому по АДРЕСА_1 .

Вказане судове рішення набрало законної сили 25 березня 2012 року.

Пунктом 4.7 іпотечного договору передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 ЗУ «Про іпотеку» або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

ОСОБА_1 в судове засідання 03 грудня 2012 року не з`явився, повідомивши суд про відсутність можливості брати участь у засіданні, представник АТ «Альфа-Банк» будучи повідомленим про розгляд справи, що підтверджено розпискою, у судове засідання 03 грудня 2012 року також не з`явився.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції на предмет законності на обґрунтованості, колегія суддів встановила наступне.

Підставою звернення позивача до суду стало проведення державним реєстратором протиправної реєстрації права власності на предмет іпотеки будинок АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк», незважаючи на те, що Банк вже використав право звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, є відповідне рішення суду, яке набрало законної сили та у державному реєстрі вже було зареєстроване обтяження на майно позивача.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України)

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Законом визначені два способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 вказаного Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 вказаного Закону).

Способи задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, визначені у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», а саме: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 вказаного Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 вказаного Закону.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

У іпотечному договорі, укладеному між ОСОБА_1 та Банком від 07 березня 2008 року, сторони погодили способи задоволення вимог іпотекодержателя: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або шляхом продажу продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі (пункт 4.6 іпотечного договору).

Також згідно п.4.7 договору іпотеки у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2012 року, яке набрало законної сили, вирішено в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 27-31/347 укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 07 березня 2008 року в розмірі 385 656, 97 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки домоволодіння в цілому по АДРЕСА_1 .

Згідно матеріалів справи 05 квітня 2012 року Банк передав виконавчий лист на виконання до ВДВС Калуського МРУЮ, проте постановою державного виконавця від 01 вересня 2014 року виконавчий документ повернуто стягувачу. Також постановою державного виконавця від 24 лютого 2017 року повторно державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 21-22).

Таким чином, реалізація предмета іпотеки відбувається за рішенням суду, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що АТ «Укрсоцбанк» вже було звернуто стягнення на предмет іпотеки в один із способів, передбачених іпотечним договором, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та містить конкретний спосіб та порядок набуття кредитором права власності на іпотечне майно.

У такому разі позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, який обрав відповідач як спосіб захисту своїх прав, суперечить умовам договору про іпотечний кредит.

Такий висновок узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду у справі № 202/30/17 від 13 березня 2019 року.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також правильним є висновок суду, що за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте.

Це підтверджується наступним.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною тринадцятої статті 15 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 року, визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію та необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (пункти 8, 13 Порядку).

Відповідно до пункту 15 Порядку під час розгляду заяви та документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, серед інших і щодо наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження спірного майна, накладену міським відділом ДВС Калуського міськрайонного управління юстиції у постанові про відкриття виконавчого провадження 28 серпня 2012 року, державний реєстратор не мав права здійснювати реєстраційних дій поки таке обтяження не буде зняте, враховуючи, що під час державної реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк» в реєстрі вже було зареєстроване обтяження нерухомого майна ОСОБА_1 від 29 серпня 2012 року.

Зазначене підтверджується правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду у справі № 755/5072/17 від 03 квітня 2019 року.

Посилання апелянта на набрання чинності 02 лютого 2019 року ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» та частину четверту статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено п. 7: відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем, спростовуються тим, що вказані зміни набрали чинності після вчинення державним реєстратором 23 січня 2019 року реєстраційних дій, а тому доводи апелянта у цій частині також є необґрунтованими.

Стосовно невірно обраного способу захисту прав позивачем про визнання рішення державного реєстратора, а не скасування відповідного запису, колегія суддів зазначає наступне.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права, а одним із способів захисту є визнання правочину недійсним.

Позивач просив визнати недійсним рішення державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Цалина А.Б. про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 , індексний номер 30014555 від 31 березня 2016 року (з відкриттям розділу) індексний номер 45224919 від 25 січня 2019 року з дня його прийняття, тобто зазначив усі дані внесені реєстратором до реєстру згідно Інформації на а.с. 16-20, і жоден із відповідачів протягом розгляду справи судом першої інстанції чи апеляційної інстанції не заперечував, що визначений спосіб захисту буде перешкодою для внесення змін у реєстраційні документи на речове право.

Згідно ч.2 ст. 26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним рішення державного реєстратора з дня його прийняття, позивач мав правомірні очікування скасування внесених на підставі рішення записів в порядку, визначеному законодавством.

В частині посилання суду першої інстанції, як підставу задоволення позовних вимог, на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд першої інстанції помилково вважав доцільним його застосування, адже вимоги Закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а не на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Відповідно до Закону протягом його дії :1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

В даному випадку АТ «Укрсоцбанк» звернуло стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку відповідно до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору від 07 березня 2008 року, а тому доводи апелянта в цій частині є обґрунтованими.

Зазначене підтверджується правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду у справі № 372/977/16 від 12 липня 2018 року.

Колегія суддів, на підставі наведеного, вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду посилання, як на підставу задоволення позову, на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім цього, стягуючи солідарно з державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Цалина А.Б. та АТ «Укрсоцбанк» судового збору на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд першої інстанції не врахував, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, а тому рішення в цій частині також необхідно змінити.

В решті доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника АТ «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2019 року в частині посилання на підставу задоволення позову ОСОБА_1 на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та стягнення судового збору у солідарному порядку змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на підставу задоволення позову ОСОБА_1 , що спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнути з державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Цалина Андрія Богдановича, паспорт НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 та АТ «Альфа-Банк», , МФО 300346, п/р НОМЕР_3 , місцезнаходження: вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, 03150 на користь ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_4 по 768, 40 гривень сплаченого судового збору з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови виготовлено 13 грудня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: В.А. Девляшевський

І.О. Максюта