Ухвала

17 грудня 2019 року

місто Київ

справа № 570/2788/17

провадження № 61-22177ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення Білокриницької сільської ради від 11 серпня 2016 року № 255 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 вересня 2016 року № 31209509 державного реєстратора Рівненської районної державної адміністрації Левчука Юрія Сергійовича щодо передачі у власність земельної ділянки відповідачу та державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер :03:009:0160.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не оспорює законність набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, а оспорює дії Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області з причин накладання земельних ділянок. Судом встановлено, що земельна ділянка позивача більше п`ятдесяти семи років існувала у такому ж вигляді, який є на час розгляду справи, у такому стані використовувалася попередніми власниками будинку. Суд першої інстанції зробив висновок, що визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та призводитиме до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів інших осіб. Сукупність обставин справи та наявних у справі доказів приводить суд до переконання, що у цій конкретній справі втручання у здійснення права не є виправданим і не відповідає суспільним інтересам. Також суд першої інстанції зазначив, що виправити помилки у технічній документації можливо за заявою тієї особи, на чиє ім`я були виготовлені документи, або за спільною заявою суміжних землевласників.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги містять оскарження дій Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області щодо накладання меж земельних ділянок позивача та відповідача, оскільки учасники справи тривалий час користувалися своїми земельними ділянками в натурі, будучи суміжними землекористувачами, а спір виник лише після відмови в оформленні технічної документації. Разом з тим, позивачкою не долучено до матеріалів справи доказів, які б обґрунтовували її вимоги або підтверджували факт порушення відповідачем її земельних прав. Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що технічна документація, виготовлена на замовлення позивача, не є правовстановлюючим документом, оскільки є лише сукупністю текстових та графічних матеріалів, які не мають самостійного правового значення і складена на підставі рішення сільської ради, яке в подальшому за заявою позивачки скасоване.

09 грудня 2019 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За правилом частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Предметом спору у справі є вирішення вимог про визнання незаконним та скасування рішення Білокриницької сільської ради від 11 серпня 2016 року № 255 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 вересня 2016 року № 31209509 державного реєстратора Рівненської районної державної адміністрації Левчука Ю. С. щодо передачі у власність земельної ділянки відповідачу та державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер :03:009:0160. Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.

У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний