Справа № 653/4012/17
Провадження № 2/653/384/19
РІШЕННЯ

іменем України

30 липня 2019 року м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Волвенко А.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4 , після смерті якого залишилась спадщина у вигляді двох земельних ділянок, що розташовані на території Плавської сільської ради.

Вказує, що завжди вважала, що це майно перейде їй за заповітом, як на єдину доньку, проте, звернувшись до Плавської сільської ради дізналась про наявність заповіту її батька ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5 , яка недовгий час була співмешканкою померлого. Пояснює, що завжди знаходилась рядом зі своїм батьком та наскільки їй було відомо, батько за життя не складав заповіт на випадок своєї смерті, тим більше на користь ОСОБА_5 , яка не надавала йому жодної допомоги та не утримувала його матеріально та не здійснювала за ним догляд.

Вважає, що складання заповіту не було волевиявленням померлого, що підтверджується тим, що померлий звертався до працівників міліції з заявою на неправомірні дії ОСОБА_5 . У батька не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь ОСОБА_5 .

З огляду на це вважає, що даний заповіт був складений під впливом обману, помилки або в момент його вчинення ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Крім того, наполягає на тому, що заповіт підписаний не її батьком, так як там міститься не його почерк та підпис, що порушує вимоги до правочину.

На підставі викладеного, просить суд визнати недійсним заповіт як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги. Вказує, що батько не міг скласти заповіт на користь ОСОБА_5 , оскільки неодноразово скандалив із нею та вимагав повернути речі, які вона в нього забирала. Вважає, що підписуючи заповіт він думав, що підписує інший документ, або взагалі він не підписував його. Коли вона у 2014 році почала оформляти спадщину після смерті батька і дізналась, що існує заповіт на відповідача, то дуже здивувалась, оскільки відповідач псувала йому життя, має неблагополучну родину та від життя із нею батько заробив хронічні хвороби. Наполягає, що батько часто випивав та був в неадекватному стані, тому, можливо, на момент підписання заповіту він був нетверезий. Просить позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_5 та її представник за довіреністю ОСОБА_2 заперечували проти задоволення позовних вимог. Пояснили, що ОСОБА_4 за життя склав заповіт на користь своєї співмешканки, з якою мешкав більше двадцяти років. Підстав вважати, що такий заповіт є недійсним не має, оскільки цей правочин відповідав його волі, був підписаний самим ОСОБА_4 , який перебував у адекватному стані та мав змогу усвідомлювати свої дії та керувати ними. Зазначають, що позивач, звертаючись до суду мотивує позовні вимоги одразу декількома підставами, а саме відсутністю волевиявлення батька в момент підпису заповіту, а також тим, що він його не підписував, що не узгоджується один з одним. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності, оскільки, остання сама зазначила, що дізналась про існування заповіту на ОСОБА_5 ще 14 лютого 2014 року, коли звернулась до нотаріуса для оформлення спадщини після смерті батька. Разом з тим, до суду позивач звернулась після спливу трирічного строку із порушення строку давності. Незважаючи на це, просять суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, встановив факти та відповідні їм правовідносини.

У відповідності до копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 20 лютого 1975 року Новоолексіївською селищною радою, акт. запис № 11, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 . В графі батько вказаний: ОСОБА_4 .

09 вересня 1995 року ОСОБА_1 уклала шлюб із ОСОБА_8 , про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_2 , виданого 09 вересня 1995 року Новоолексіївською селищною радою, акт. запис № 66. Прізвище дружини після укладання шлюбу - ОСОБА_1

10 жовтня 2001 року вищевказаний шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_3 , виданого 10 жовтня 2001 року Генічеським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Херсонської області, акт. запис № 155. Після розірвання шлюбу позивач залишила прізвище ОСОБА_1 .

Батько позивача - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 , виданого 25 листопада 2013 року виконавчим комітетом Плавської сільської ради Генічеського району Херсонської області, акт. запис № 14. Причина смерті: хронічна недостатність кровообігу, атеросклероз сосудів головного мозку.

З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що після смерті ОСОБА_4 . Генічеською державною нотаріальною конторою 14 лютого 2014 року було заведено спадкову справу № 55734916.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказує, що була впевнена, що спадщина у вигляді земельних ділянок, що належала її батьку перейде до неї, але звернувшись до нотаріуса та до Плавської сільської ради вона дізналась про заповіт, складений нібито її батьком, дійсність якого вона й оскаржує в судовому порядку.

Так, зі змісту заповіту, посвідченого ОСОБА_11. секретарем виконкому Плавської сільської ради 16 листопада 2005 року, зареєстрованого у реєстрі за № 105, вбачається, що ОСОБА_4 здійснив розпорядження, що на випадок його смерті спадкоємцем земельної ділянки, посвідченої державним актом серії НОМЕР_5 від 10 листопада 2003 року та земельної ділянки, посвідченої актом серії НОМЕР_6 від 10 листопада 2003 року є ОСОБА_5 . Заповіт підписаний заповідачем ОСОБА_4 у присутності ОСОБА_11 . Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

На підставі заповіту, 19 грудня 2017 року ОСОБА_5 отримала свідоцтва про право на спадщину земельних ділянок, площею 3,6401 га, 2,5998 га що знаходяться на території Плавської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вказане підтверджується відповідними свідоцтвами, серії НОМЕР_5 , НОМЕР_7 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 грудня 2017 року.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами ЦК України.

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з частиною 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

При розгляді позовів про визнання оспорюваного заповіту недійсним із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для недійсності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього. (п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7).

Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України.

Згідно з частиною 1 та 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В наведеній нормі викладено вичерпний перелік підстав, які визначають недійсність заповіту. Так, за наявності підстав складення заповіту особою, яка не мала на це право або складення заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, такий заповіт є нікчемним. У разі встановлення, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, такий заповіт визнається недійсним.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Крім цього, суд враховує роз`яснення Пленум Верховного Суду України, викладених у пункті 1 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9, згідно з якими при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Судом встановлено, що підставою виникнення права відповідача на спадкування земельних ділянок є правочин: заповіт.

Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, вказує на наявні обставини, які викликають сумніви у дійсності заповіту, складеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 .

Зокрема, вважає, що складання оспорюваного заповіту не відповідало внутрішній волі ОСОБА_4 , оскільки він був складений під впливом обману, помилки або не усвідомлення своїх дій та (або) не можливості керувати ними. Таким чином вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину, не було дотримано таких вимог до правочину, як вільне волевиявлення його учасника, яке повинне відповідати його волі. Разом з тим, вказує, що заповіт був підписаний не її батьком.

Суд не погоджується з аргументами позивача, вважає їх не обґрунтованими та не підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами.

Так, на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, судом встановлено що 16 листопада 2005 року ОСОБА_4 зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті - склав заповіт на користь ОСОБА_5 .

Посилання позивача про те, що спірний заповіт був підписаний іншою особою та іншім почерком та підписом, не характерним для її батька не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, з огляду на наступне.

Для з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, з метою перевірки справжності підпису ОСОБА_4 , судом було задоволено клопотання позивача та призначено судову почеркознавчу експертизу та отримано відповідний висновок експерта № 4-33 від 23 травня 2019 року.

Слід зазначити, що суд сприяв у забезпеченні прав учасників справи та неодноразово задовольняв клопотання позивача щодо витребування доказів, де містяться зразки почерку чи підпису батька позивача, необхідних для направлення експерту на дослідження.

Разом з тим, додаткові матеріали для виконання експертизи суду надані не були, повторна експертиза чи клопотання про витребування нових доказів не заявлялись, у зв`язку із чим, експертиза була проведена за клопотанням позивача на підставі наявних зразків.

Так, відповідаючи на питання щодо того виконаний підпис в графі «підпис» у заповіті ОСОБА_4 від 16 листопада 2005 року, ОСОБА_4 або іншою особою судовий експерт зазначив про неможливість відповісти на вказане питання, з огляд на неоднозначну оцінку виявлених результатів дослідження та недостатню кількість наданого порівняльного матеріалу.

З дослідницької частини експертизи вбачається, що вказане зумовлено тим, що при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіжні, ні розбіжні окремі ознаки не можуть бути підставою для позитивного чи негативного висновку, оскільки збіги ознак не утворюють індивідуальну або близьку до неї сукупність. Встановити чи є ознаки, що різняться варіантами підписів ОСОБА_4 не вдалося, оскільки експерту було надано лише один вільний зразок підпису ОСОБА_4 , також як й не вдалося встановити чи є ці ознаки ознаками почерку іншої особи.

Запитання: «Чи виконано підпис в графі «підпис» у заповіті ОСОБА_4 від 16 листопада 2005 року навмисно зміненим почерком не вирішувалось через те, що встановити чи виконаний досліджуваний підпис ОСОБА_4 або іншою особою не виявилось можливим.

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З метою об`єктивної оцінки доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в судовому засіданні була допитана в якості свідка особа, яка безпосередньо була присутня при складанні заповіту.

Так, свідок ОСОБА_11 пояснила, що у період з 1998 по 2010 рік вона була секретарем виконкому Плавської сільської ради. У 2005 році до неї особисто звернувся ОСОБА_4 із бажанням скласти заповіт. Так, надав необхідні документи, акти на землю, які він й хотів заповісти та особисто здійснив підпис у складеному заповіті. Пояснює, що на момент складання заповіту ОСОБА_4 був адекватний, тверезий та підстав вважати, що на нього здійснюють вплив не було.

Вказане також вбачається з довідки, виданої виконавчим комітетом Плавської сільської ради 28 грудня 2017 року № 778.

З огляду на відсутність чіткого висновку експерта, який вказував би на виконання підпису у спірному заповіті не ОСОБА_4 , а іншою особою, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що спірний заповіт підписаний особисто ОСОБА_4 .

Доводи позивача щодо невідповідності заповіту справжньої волі заповідача суд також відхиляє, оскільки вони є суперечливими, ґрунтуються виключно на припущеннях, і фактично зводяться до невдоволення заповідальним розпорядженням ОСОБА_4 .

Пояснення позивача про те, що у батька не було підстав складати заповіт на користь ОСОБА_5 спростовуються тим, що ОСОБА_4 тривалий час мешкав із відповідачем та перебував із нею у незареєстрованому шлюбі, що підтверджується, зокрема, поясненнями самого позивача, яка неодноразово наголошувала, що ОСОБА_5 була співмешканкою її батька, проте її вказівка, що такі відносини були нетривалими протирічать іншим зібраним у справі доказам.

Так, ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 за місцем проживання відповідача, із якою перебував у стосунках до 12 травня 2013 року, що вбачається із досліджених довідок, виданих виконавчим комітетом Плавської сільської ради 11 лютого 2014 року № 69 та 29 грудня 2017 року № 777. (а.с. 5, 41)

Вказане також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які також пояснили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали разом більше двадцяти років, поки у травні 2013 році ОСОБА_4 не почав жити разом із ОСОБА_14 .

Суд не бере до уваги в якості доказу письмову заяву ОСОБА_16 , в якій вона викладає пояснення з приводу справи, оскільки остання, будучі викликаною до судового засідання в якості свідка для дачі пояснень не з`явилась, не була допитаною безпосередньо в суді, не була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве свідчення та за відмову від давання показань та не була приведена до присяги.

Посилання позивача на те, що батько у 1997 році був зареєстрований та проживав по АДРЕСА_2 не підтверджується жодними доказами та не впливають на сам факт перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у тривалих відносинах на момент складання заповіту.

Твердження позивача про те, що померлий звертався до працівників міліції з заявою на неправомірні дії ОСОБА_5 також не є підтвердженням відсутності його волевиявлення при складанні заповіту.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_4 адресована начальнику Генічеського РО УМВС, в якій просить розібратись в тому, що його колишня співмешканка ОСОБА_5 не віддає його власні речі, документи земельного акту та інше майно. Проте така заява датована 11 листопада 2013 року та не містить жодних відміток про прийняття її уповноваженим органом або про її направлення.

Крім того, у відповіді Начальника Генічеського ВП ГУНП від 13 квітня 2018 року, наданого на запит суду зазначається, що згідно Інтегрованої інформаційно-пошукової системи «Армор» ОСОБА_4 до Генічеського відділу поліції не звертався.

Не доведено позивачем й фактів, які б вказували на складання ОСОБА_4 спірного заповіту під впливом обману, помилки, тощо.

Відсутні й відомості, що на момент складання у 2005 році заповіту ОСОБА_4 страждав на алкогольну залежність, або не мав змогу усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Суд зазначає, що підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними. (Правова позиція у постанові ВС від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12)

Так, довідка, видана Генічеською ЦРЛ 12 грудня 2018 року № 52/07 підтверджує перебування ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога у період з 1988 року 1998 рік з діагнозом синдром алкогольної залежності. В 1998 році знятий з обліку у зв`язку з одужанням.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 пояснили, що померлий завжди вів себе адекватно, не зловживав спиртними напоями та по складу свого характеру його важко було би примусити робити щось проти своєї волі.

Пояснення свідка ОСОБА_15 , яка являється колишньою дружиною померлого про те, що він один раз на три-чотири місяці приходив до неї п`яний не свідчать про його страждання на алкогольну залежність чи на нездатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Пояснення свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_15 про те, що за життя ОСОБА_4 обіцяв залишити усе своє майно єдиній доньці є їх суб`єктивною думкою, яка не може свідчити про відсутність його волевиявлення при складанні правочину.

Суд також враховує, що заповіт був складений ще 16 листопада 2005 року та ОСОБА_4 мав змогу скасувати дію заповіту, що не було здійснено.

Виходячи з таких загальних засад цивільного законодавства, як автономія волі та вільне волевиявлення, майнова самостійність, неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, законодавець надав кожному свободу заповідального розпорядження своїм майном, яка обмежується лише правом на обов`язкову частку у спадщині (ст. 1241 ЦК України).

За змістом ст. 1235 ЦК України, заповідач при вирішенні юридичної долі свого майна на випадок смерті не зобов`язаний зазначати та оголошувати причини свого рішення, пояснювати його чи заздалегідь повідомляти про нього.

Відтак, при вирішенні питання про недійсність заповіту суд не вправі керуватись лише ставленням позивача до спірного заповіту як до несправедливого, оскільки це буде тягти спотворення волі заповідача.

Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності та вимоги ст. 1257 ЦК України, суд доходить переконливого висновку про те, що позивачем не наведено жодного доказу на підтвердження складання заповіту особою, яка не мала на це права та того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Обставини, на які покликається позивач повністю спростовані під час розгляду справи по суті, тому позов задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання застосування строку позовної давності за заявою, поданою стороною відповідача, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 26 жовтня 2016 року по справі №6-1395цс16 за змістом частини четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той ;звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, питання про застосування строку позовної давності не вирішується.

Понесені позивачем судові витрати підлягають залишенню за позивачем у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 76, 81, 263, 265, 273, 315, 354 ЦПК України, на підставі ст. ст. 1247, 1248, 1257 Цивільного Кодексу України , суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Херсонського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 07 серпня 2019 року.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова