Справа № 216/4598/16-ц
провадження №2/216/210/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
05 серпня 2019 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді Бутенко М.В.,
за участю секретаря судового засідання Клименко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності,-

У зв`язку з чим, позивачі просять припинити право власності ОСОБА_3 на належну йому частку у майні, а саме: на 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнути з відповідача судові витрати.
Позивачі в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та не заперечували проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, через розміщення оголошення на веб-сайті суду, причини своєї неявки суду не повідомив. За час перебування даної справи в провадженні судді Бутенко М.В. ні відповідач, ні його представник жодного разу не з`являлись, у зв`язку з чим, ухвалою суду від 05.08.2019 року було залишено без розгляду зустрічну позовну заяву, яку було подано до суду під час перебування даної справи в провадженні судді Сидорака В.В. На підставі вищевикладеного ухвалено здійснювати заочний розгляд справи без участі відповідача відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).
Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України)
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
На підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 від 16.03.2011 (а.с. 7) та витягу про державну реєстрацію № 29528017 (а.с. 8) позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , по 1/3 частині кожному.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 16 березня 1990 року по01 червня 2016 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 5) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 6).
З постанов Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 11, 13), висновків фахівця судово-медичного експерта (а.с. 15-18) та акту сусідів, затвердженого старшим майстром ТОВ «Сітісервіс-КР» від 08.08.2016 (а.с. 139) вбачається, що позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів у зв`язку з застосуванням до неї насилля з боку відповідача ОСОБА_3 .
У зв`язку з вищевикладеними обставинами позивачі наполягають на тому, що спільне володіння і користування майном разом з відповідачем є неможливим.
У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 р. № 6-68цс14.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
З аналізу судової практики вбачається, що поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку суд враховує співвідношення вартості всього майна та часток кожного.
Згідно з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду України від 15.07.2016р. у справі №6-1599ц16, тягар доказування, що частки відповідачів є незначними і вони не можуть бути виділені в натурі, несе позивач.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.01.2016р. № 6-2925цс16.
Отже, наведене свідчить, що відсутність технічної можливості реального поділу об`єкта нерухомого майна - не є безумовною підставою для припинення права власності власника на відповідну частку майна, але допускається при наявності низки обставин.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною, загальною площею 33,8 кв.м., житловою 17,3 кв.м, а тому виділ частки кожного із співвласників неможливий.
Як роз`яснюється у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно у натурі чи спільно користуватись ним.
З урахуванням того, що відповідач фактично не проживає у спірній квартирі, спільне володіння і користування майном є неможливим, з урахуванням того, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, а позивачем внесено на депозитний рахунок суду суму компенсації за спірну частку, то припинення за рішенням суду права власності відповідача на частку у спільному майні, не завдасть істотної шкоди його інтересам, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо припинення права спільної часткової власності з компенсацією вартості частки відповідача.
Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів понесені ними судові витрати по сплаті судового збору при подачі позову 551,20 грн. (а.с. 1).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 183, 365, 392 ЦК України, правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду України від 15.07.2016р. у справі №6-1599ц16 та від 13.01.2016р. у справі № 6-2925цс16, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 223, ч. 2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, 280-282, п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності - задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_3 на належну йому частку у майні, а саме: на 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

-позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реємтрації: АДРЕСА_2 ;

-відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 .

Суддя М.В. Бутенко