Дата документу 06.08.2019 Справа № 317/4111/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/4111/18 Головуючий у 1 інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/2164/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеного договору б/н від 11.03.2010 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 6900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 померла. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини є ОСОБА_1

14.12.2017 року банком була направлена претензія кредитора до Запорізької районної державної нотаріальної контори.

Вважало, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, в тому числі, кредитні зобов`язання ОСОБА_2 15.07.2018 року до спадкоємця ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якого банк пред`явив свої вимоги, проте заборгованість не погашена.

Станом на дату смерті заборгованість ОСОБА_2 перед банком за кредитним договором № б/н від 11.03.2010 року становить 9115,20 грн. яка складається з: 4497,35 заборгованість за кредитом; 4617,85 грн. заборгованість за відсотками.

На підставі зазначеного просило стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 11.03.2010 року в розмірі 9115,20 грн., а також судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що спадкоємцем, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1 , судом першої інстанції не з`ясовано правовий статус будинку, в якому були зареєстровані та проживали позичальник та відповідач, не встановлено наявність рухомого майна, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, стягнути з відповідача на користь банку судові витрати.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з ненадання позивачем доказів, які підтверджували фактичне прийняття спадщини відповідачем, обсягу прийнятого у спадщину майна та вартості цього майна.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 11.03.2010 року ОСОБА_2 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно умов договору.

Згідно з відповіддю Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області № 2486/04/2/04-36 від 24.06.2017 р. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18-19).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого в неї утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 03.08.2015 року становить 9115,20 грн.

Заява - претензія кредитора ПАТ КБ «Приватбанк» №SAMDN8053 від 28.10.2017 року, в якій банк повідомив, що йому стало відомо про смерть ОСОБА_2 , надійшла до Запорізької районної державної нотаріальної контори 20 грудня 2017 року (а.с.23,24).

З листа Запорізької районної державної нотаріальної контори від 20 грудня 2017 року №1492/02-14 вбачається, що претензію кредитора ПАТ КБ «Приватбанк» зареєстровано за №2024/02-14, спадкову справу №416 за 2017 рік заведено (а.с. 24).

Претензію ОСОБА_1 як до спадкоємця, який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, АТ КБ «Приватбанк» направило 06.06.2018 року (а.с.25).

З позовом до ОСОБА_1 як до спадкоємця, який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, з листом-претензією АТ КБ «Приватбанк» звернувся 12.12.2018 року (а.с.2).

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що з претензією до спадкоємця ОСОБА_1 який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, банк звернувся через 8 місяців після того, як йому стало відомо про смерть позичальника ОСОБА_2 .

За приписами ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

За змістом ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Згідно з положеннями ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених ст. 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 13 березня 2019 року у справі №360/1568/16-ц провадження №61-12563св18, від 19 червня 2019 року у справі №286/2636/16-ц провадження №61-21016св18, від 04 липня 2019 року у справі №320/5909/16-ц провадження №61-30773св18.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.

Позивачем ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не доведено наявність, об`єм та вартість спадкового майна після смерті позичальника ОСОБА_2 , а крім того судом встановлено недотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, за вказаних обставин, суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності позову банку до спадкоємця боржника.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було з`ясовано правовий статус будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані та проживали відповідач та позивальник, наявність в ОСОБА_2 права власності на рухоме майно, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення боргу кредитором спадкодавця, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

За приписами ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, у тому числі щодо витребування доказів, відповідно до приписів статті 84 ЦПК України не скористався.

Саме аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №360/1568/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі №269/263/16-ц, від 04 липня 2019 року у справі №320/5909/16-ц.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: