Дата документу 06.08.2019 Справа № 337/4725/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2234/19 Головуючий у 1-й інстанції: Кучерук І.Г.
Є.У.№ 337/4725/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Запорізької міської ради, третя особа: МКП «Основаніє», про визнання право власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом про визнання права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі ст.344 ЦК України, посилаючись на те, що вказане житло у грудні 1970 року було виділено матері і бабусі позивачів ОСОБА_3 , яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_3 а вони як члени сім`ї наймача з народження постійно зареєстровані і проживають в цій квартирі, сплачують комунальні послуги, проте не можуть отримати її у власність в порядку приватизації, оскільки квартира має статус службового житла.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що мати ОСОБА_3 отримала квартиру у користування у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах із міським житловим управлінням, позивачі проживають в цій квартирі як члени сім`ї наймача, тобто добре обізнані про відсутність у них підстав для набуття права власності, тому вони не є добросовісними набувачами, у зв`язку з чим підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), немає.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи. Вважають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в позові, оскільки позивачі у справі безперервно, відкрито та добросовісно володіють вказаною квартирою більше ніж десять років, сплачують комунальні послуги. Суд не врахував вказані факти та неповно з`ясував обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Представник відповідача за довіреністю - Дитяткова А.Г. у відповідності до норм статті 360 ЦПК України надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Незгода позивачів із рішенням суду не може бути підставою для його скасування, а тому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України не скористався, відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак не заважає її розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника позивачів Адвоката Новікова І.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалося протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалося безперервно.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Предметом спору у цій справі є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 .

Рішенням № 404/1 виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Запоріжжя від 24.12.1970 року, квартира АДРЕСА_1 зарахована в число службових, і закріплена за домоуправлінням №17 міськжитлуправлінням.

Відповідно до ст. 121,122 ЖК України, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Встановлено, що двірнику ОСОБА_3 ЖЕК № 17 видав ордер № 118 від 06.01.1971 року на право зайняття службової квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту архівної довідки № 91-ок від 28.08.2017 року МПК «Основаніє», ОСОБА_3 , 21.09.1971 року прийнята двірником ЖЕК № 17, та 24.08.1985 року звільнена за власним бажанням (а.с.16).

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 20.09.2017 року за № 01-22/01/3530, ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 12.10.1971 року по 23.03.1990 рік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 померла, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис 6961 від 04.11.1989 року (а.с.15).

Відповідно до ст. 123 ЖК України, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно до архівної довідки № 146 від 21.08.2017 року МПК «Основаніє», в документах архівного фонду ВП КП «ВРЕЖО №6», відомостей щодо надання службового житла адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_3 за період з 1971 року по 1985 рік не виявлено (а.с.53).

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.11.1994 року, змінено договір найму житла за адресою АДРЕСА_2 , та виділено ОСОБА_4 з неповнолітньою дитиною кімната 12,2 кв.м., а ОСОБА_5 , ОСОБА_1 кімната 16,5 кв.м. із укладенням окремих договорів найму на кімнати (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис 10108 від 05.11.2007 року (а.с.20).

За наявними у справі письмовими доказами власником квартири АДРЕСА_1 є Запорізька міська рада, вказана квартира є службовою квартирою МКП «Основаніє» та перебуває в оперативному управлінні підприємства (а.с.49).

Отже підставою користування вказаною квартирою у позивачів був договір найму житла, що виключає застосування норми статті 334 ЦК України до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановивши всі обставини справи та відповідні до них правовідносини, ухвалив законне та обґрунтоване рішення у вказаній справі.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши характер правовідносин сторін у справі, правильно застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачі була вселені в спірне житло як члени сім`ї наймача, яка отримала вказане житло на підставі ордеру у зв`язку із перебуванням у трудових відносинах із житловим органом міської ради, тобто отримала квартиру у користування, на час вселення наймач і члени її сім`ї знали про відсутність у них підстав для набуття права власності, тому позивачі не є добросовісним набувачем і підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку статті 344 ЦК України, немає.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними тим, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував. Оскільки позивачі з часу вселення були обізнані про власника квартири, безтитульність їх володіння майном не доведена, а тому суд першої інстанції правомірно виходив із відсутності правових підстав для визнання за ними права власності на цю квартиру за набувальною давністю.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанов складено 07 серпня 2019 ролку.

Головуючий:

Судді: