Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 372/1120/17

провадження № 61-48953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Стельниковичем Сергієм Анатолійовичем, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року у складі судді - Зінченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Іванової І. В., Мельника Я. С.,

Короткий зміст позовних вимог:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 10 червня 2008 року їй та відповідачу батько ОСОБА_3 подарував житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок), в рівних частинах кожному.

31 жовтня 2016 року відповідач відчужив свою частку житлового будинку позивачу на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку.

04 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір поділу земельних ділянок, відповідно до умов якого сторони домовилися про поділ по 1/2 частині за кожним належних їм на праві власності земельних ділянок, а саме: земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :02:011:0040, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (далі - земельна ділянка 1) та земельної ділянки площею 0,1874 га, кадастровий номер :02:011:0040, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (далі - земельна ділянка 2), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами у зв`язку з укладенням вищевказаного договору почали виникати суперечки щодо фактичного розташування меж між даними ділянками.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з допоміжними спорудами, то на підставі статті 120 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) набула право власності на земельну ділянку під даним майном, що не відповідає умовам договору поділу земельних ділянок, який, таким чином, суперечить положенням цивільного та земельного законодавства та підлягає визнанню недійсним.

З урахуванням уточнень, після проведення по справі судової земельно-технічної експертизи позивач просила визнати недійсним договір поділу земельних ділянок 1, 2 від 04 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Виділити ОСОБА_1 земельну ділянку 1. Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку 2, з урахуванням висновку судової експертизи за варіантом два. Стягнути судові витрати.

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу частини житлового будинку та усунення перешкод щодо володіння земельною ділянкою.

Свої вимоги ОСОБА_2 , обґрунтовує тим, що йому та ОСОБА_1 на праві власності в рівних частинах (по 1/2) на підставі договору дарування від 10 червня 2008 року належить житловий будинок з надвірними побудовами, а саме літньою кухнею, погребом, сараєм, жомовою ямою, вбиральнею, огорожею, воротами з хвірткою, колодязем та двома сараями.

Згідно умов договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 належну йому на праві власності 1/2 частину житлового будинку, при цьому право власності на господарські будівлі та споруди предметом відчуження за даним договором не було, тобто відповідач після укладення зазначеного договору купівлі-продажу залишився власником 1/2 частини господарських будівель та споруд.

04 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір поділу земельних ділянок.

Оскільки під час укладення договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку господарські будівлі та споруди предметом відчуження не були, то після укладення між сторонами договору поділу земельних ділянок на виділеній у власність ОСОБА_2 земельній ділянці з кадастровим номером :02:011:0066 знаходиться частина господарських будівель та споруд, які не були предметом договору купівлі-продажу частини житлового будинку, що призвело до порушення його права на користування даної земельної ділянки.

Посилаючись на вищезазначене ОСОБА_2 просив розірвати договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, укладений між сторонами 31 жовтня 2016 року, та усунути перешкоди зі сторони ОСОБА_1 щодо володіння земельною ділянкою площею 0,125 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :02:011:0066, що належить йому на підставі договору поділу земельних ділянок від 04 листопада 2016 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір поділу земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Виділено ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2500 га. з кадастровим номером :02:011:0040, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1874 га., з кадастровим номером :02:011:0041, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, з урахуванням висновку судової експертизи за варіантом два.

Виділено ОСОБА_1 з земельної ділянки площею 0,1874 га., з кадастровим номером :02:011:0041, земельну ділянку площею 0,937 га та периметром 134,41 м, з лінійними розмірами між поворотними точками: 2-3 19,34 м; 3-4 25,84 м; 4-5 21,97 м; 5-6 20,33 м; 6-2 46,93 м, а ОСОБА_2 виділено - земельну ділянку площею 0,937 га. та периметром 132,48 м, з лінійними розмірами між поворотними точками: 1-2 19,22 м; 2-6 46,93 м; 6-7 20,20 м; 7-8 15,64 м; 8-1 30,49 м.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 1280 грн. та витрати за проведення експертизи в сумі 14500 грн., а всього 15780 грн.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 про розірвання договору та усунення перешкод у володінні земельною ділянкою, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, на підставі договору дарування та договору купівлі-продажу, то відповідно до статті 120 ЗК України набула право на земельну ділянку 1 площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташоване належне їй домоволодіння, тому договір поділу земельних ділянок не відповідає положенням цивільного та земельного законодавства, та підлягає визнанню недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та недоведеними, оскільки твердження позивача за зустрічним позовом, що не вирішення в договорі купівлі-продажу питання щодо відчуження господарських будівель та споруд відповідно до переліку, який визначений в пункті 2 договору дарування є підставою для розірвання договору, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і судом не встановлено, що відповідач за зустрічним позовом порушує співвідношення майнових інтересів і позбавляє позивача того, на що він розраховував під час укладення договору.

Також ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_1 перешкоджає володінню земельною ділянкою загальним розміром 0,125 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка належить йому на підставі договору розподілу земельних ділянок.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг:

15 грудня 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить зупинити виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року.

Скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 .

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема судами не взято до уваги, що відповідно до змісту оскаржуваного договору купівлі-продажу частини житлового будинку, відповідач відчужив ОСОБА_1 належну йому на праві власності 1/2 частину житлового будинку, однак право власності на господарські будівлі та споруди предметом відчуження за даним договором не були, тобто відповідач після укладення зазначеного договору купівлі-продажу залишився власником 1/2 частини господарських будівель та споруд.

Також судами не взято до уваги висновки земельно-технічної експертизи, відповідно до якої розподіл земельної ділянки 1 площею 0, 2500 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку із частками 1/2 для кожного із співвласників можливо провести лише після здійснення розподілу житлового будинку господарських будівель та споруд. Тому в даному випадку розподіл земельної ділянки неможливо.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції щодо відмови ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог про розірвання договору та усунення перешкод у володінні земельною ділянкою, та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо виділення їй земельної ділянки 1 площею 0,2500 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В іншій частині рішення суддів не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України, предметом касаційного перегляду не є.

Доводи інших учасників справи:

16 січня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 26 грудня 2018 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Стельниковичем С. А., на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року на постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року. Витребувано матеріали цивільної справи з Обухівського районного суду Київської області.

Відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , поданого адвокатом Стельниковичем С. А., про зупинення виконання оскаржуваних рішень.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Короткий зміст фактичних обставин справи:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько сторін ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах кожному житловий будинок з надвірними побудовами.

31 жовтня 2016 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 частку житлового будинку.

04 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір поділу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я. В. та зареєстрований в реєстрі за № 5948, після чого приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності сторін на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до умов договору поділу земельних ділянок сторони домовилися про поділ належних їм на праві власності земельних ділянок 1, 2 площами 0,2500 га та 0,1874 га.

У володіння, користування і розпорядження ОСОБА_1 перейшли: земельна ділянка, площею 0,1250 га, кадастровий номер :02:011:0065 та земельна ділянка площею 0,0937 га, кадастровий номер :02:011:00657.

У володіння, користування та розпорядження ОСОБА_2 згідно умов договору поділу земельних ділянок перейшли: земельна ділянка площею 0,1250 га, кадастровий номер :02:011:0066 та земельна ділянка площею 0,0937 га, кадастровий номер :02:011:0068.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції чинній на момент укладання оскаржуваного договору купівлі-продажу) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічна за змістом норма міститься в частині першій статті 377 ЦК України.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, на підставі договору дарування та договору купівлі-продажу, то згідно вищевикладених правових норм набула право на земельну ділянку 1 площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташоване належне їй домоволодіння.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки на час укладення оспорюваного договору поділу земельних ділянок позивач була власником всього домоволодіння, в зв`язку з чим набула право і на земельну ділянку площею 0,2500 га, на якій дане домоволодіння розташоване, то висновки судів про те, що договір поділу земельних ділянок підлягає визнанню недійсним є обґрунтованим та правильними, оскільки договір поділу земельних ділянок суперечить положенням цивільного та земельного законодавства.

Доводи касаційної скарги, що земельна ділянка 1 площею 0,2500 га, на якій розташований житловий будинок не підлягає розподілу, у зв`язку з тим, що відповідач є власником 1/2 частини господарських будівель та споруд, не може бути прийнято до уваги, оскільки останнім не надано належних доказів щодо права власності його на частину господарських будівель та споруд, а також сторонами не проводилось розподілу житлового будинку та господарських будівель та споруд до часу укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу.

Посилання ОСОБА_2 , що під час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу не вирішено питання щодо відчуження господарських будівель та споруд відповідно до переліку, який визначений в пункті 2 договору дарування від 10 червня 2008 року, та є підставою для розірвання договору, є необґрунтованими.

Відповідно до статті 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому ОСОБА_2 не навів обставин, які у розумінні частини другої статті 651 ЦК України, свідчили б про істотність порушень, внаслідок чого він позбавлений того, на що розраховувала при укладенні договору, а також доказів наявності виключних підстав, які б у сукупності дали підстави для розірвання договору в судовому порядку.

При таких обставинах місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 не доведено обставин, які б свідчили про наявність правових підстав для розірвання договору купівлі-продажу частини житлового будинку та порушення його прав при укладанні оспорюваного правочину.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої та апеляційної інстанції, яким надано належну оцінку всім обставинам справи, аргументи учасників справи перевірено, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до правил частини першої статі 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Стельниковичем Сергієм Анатолійовичем залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про розірвання договору та усунення перешкод у володінні земельною ділянкою, та в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 щодо виділення земельної ділянки площею 0,2500 га, з кадастровим номером :02:011:0040, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко