Номер провадження: 22-ц/813/5309/19
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участі секретаря Маслова Р.Ю.

з участю: представника відповідача селянського фермерського господарства "Тетяна"

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника селянського фермерського господарства "Тетяна" на ухвалу Білгород -Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2019 року про забезпечення позову (одноособово суддя Шевчук Ю.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до селянського фермерського господарства "Тетяна", державного реєстратора Білгород - Дністровської районної державної адміністрації Тураєва Ю.В. про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

29.12.2018 року ОСОБА_1 в особі представника звернувся із позовом до селянського фермерського господарства "Тетяна" (далі-СФГ), державного реєстратора Білгород - Дністровської районної державної адміністрації Тураєва Ю.В. (далі-держреєстратор) про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника подав заявупро забезпечення позову шляхом заборони СФГ вчиняти певні дії, а саме, до ухвалення рішення по справі використовувати для будь-яких потреб та користуватись земельною ділянкою площею 14,4942 га, кадастровий номер :01:002:0202, що розташована за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Монашівська сільська рада, АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовано наступним.

Предметом позову є визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 07.07.2017 року № 26, укладеного між ОСОБА_1 з одного боку та СФГ в особі голови господарства Писарогло Т.М., з другого боку, згідно якого в оренду передано земельну ділянку площею 14,4942 га, кадастровий номер :01:002:0202.

Необхідність визнання недійсним вказаного договору оренди обґрунтовано тим, що позивачу по справі, на момент укладання оспорюваного договору, було 15 років, що суперечить вимогам діючого законодавства, а також з тих підстав, що ОСОБА_1 не підписував оспорюваний договір.

Станом на виникнення спору у відповідача СФГ виникли речові права щодо користування даною земельною ділянкою, внаслідок чого можуть бути втрачені якісні природні властивості земельної ділянки, яку СФГ використовує на підставі правочину, вчиненого з порушеннями актів цивільного законодавства України.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2019 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Суд заборонив СФГ вчиняти певні дії, а саме, використовувати для будь-яких потреб та користуватись земельною ділянкою площею 14,4942 га, кадастровий номер :01:002:0202, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 область, Білгород АДРЕСА_3 Дністровський район, Монашівська сільська рада АДРЕСА_1 , до ухвалення рішення по справі.

Відповідач СФГ не погодився з ухвалою суду першої інстанції від 07.02.2019 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та увалити нову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга представника СФГ зазначає:

На виконання умов договору оренди СФГ використовує земельну ділянку згідно її цільового призначення, а саме обробляє, засіває та збирає врожай. Станом на час прийняття ухвали спірна ділянка засіяна та потребує подальшого обслуговування і збору врожаю.

Оспорюванню ухвалою суду СФГ заборонено використовувати спірну ділянку, тобто заборонено обробляти її та подальше збирання врожаю, однак такі дії можуть призвести до значної втрати коштів СФГ, оскільки оспорювана ухвала суду не дає можливості покращити стан земельної ділянки та відповідно зібрати врожай.

Під час прийняття оспорюваної ухвали СФГ не тільки позбавлено можливості працювати на земельній ділянці, але й позбавлено майна, яке відповідач може отримати після збирання врожаю.

Вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони використання земельної ділянки, у даному випадку, наносить збитки відповідачу.

Позивач ОСОБА_2 і держреєстратор не скористались правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом заборони СФГ використання для будь-яких потреб та користування земельною ділянкою виходив з того, що заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами (а.с.15-17).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ч.1 п. 2, ч.3 ЦПК України).

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_1 звернувся із позовом про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 07.07.2017 року між ним та СФГ з підстав того, що на момент укладання оспорюваного договору йому було 15 років, що суперечить вимогам діючого законодавства, крім того, він не підписував оспорюваний правочин.

Суд першої інстанції дійшов висновку про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу СФГ використання для будь-яких потреб та користування спірною земельною ділянкою, зазначивши в ухвалі, що існує реальна загроза щодо можливості реального виконанні рішення суду, внаслідок чого законні права та інтереси позивача не будуть захищені (а.с.16).

Разом з тим, виділені матеріали цивільної справи з розгляду заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження припущення про існування реальної загрози виконання можливого рішення суду у справі.

Всупереч ст. 150 ч.3 ЦПК України, суд першої інстанції належним чином не оцінив обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу СФГ використання для будь-яких потреб та користування спірною земельною ділянкою.

Суд не з`ясував і належним чином не обґрунтував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати представник позивача, позовним вимогам, належним чином не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи заявника.

Законність й обґрунтованість прийняття ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу СФГ використання для будь-яких потреб та користування спірною земельною ділянкою перевіряється судом апеляційної інстанції станом на час прийняття судом оскаржуваної ухвали, тобто станом на 07.02.2019 року.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів усіх осіб.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

Наявність позову про визнання правочину недійсним, саме по собі, не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони використовувати земельну ділянку, яка знаходиться в оренді у відповідача.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Не погоджуючись з ухвалою суду про забезпечення позову шляхом заборони СФГ використання для будь-яких потреб та користування спірною земельною ділянкою, СФГ зазначає, що станом на час вирішення заяви СФГ використовує земельну ділянку згідно її цільового призначення (обробляє, засіває та збирає врожай), земельна ділянка потребує подальшого обслуговування і збору врожаю, а заборона СФГ використання спірної земельної ділянки, яка потребує обробки, призведе до погіршення стану земельної ділянки та заподіянню збитків відповідачу.

Заборона використання земельної ділянки, у даному випадку йдеться про земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для підтримання належного стану якої необхідно проведення постійних певних дій (обробка, засівання, збирання врожаю) шляхом заборони використання для будь-яких потреб та користування спірною земельною ділянкою, не відповідає вимогам розумності, обґрунтованості та адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 211 ч.1 п.п. г, и, і ЗК України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за порушення земельного законодавства, зокрема у разі:невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням; невиконання умов знімання, збереження і нанесення родючого шару ґрунту; незабезпечення еколого-економічного обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь.

Вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, який просить застосувати представник позивача, може призвести до погіршення стану земельної ділянки, завдати збитків відповідачу, як орендарю земельної ділянки.

Виділені матеріали цивільної справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить представник позивача, а посилання представника позивача у заяві лише на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зважаючи на те, що обраний представником позивача спосіб не є співмірним із заявленими позовними вимогами, колегія суддів відмовляє у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд порушив норми ст. 150 ч.3 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника селянського фермерського господарства "Тетяна" задовольнити.

Ухвалу Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 лютого 2019 року про забезпечення позову скасувати.

Відмовити представнику ОСОБА_1 у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони використання для будь-яких потреб та користування земельною ділянкою.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 17.12.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова