Постанова

Іменем України

17 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 417/3292/16-ц

провадження № 61-15115св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 14 лютого 2017 року у складі судді Чернік А. П. та рішення Апеляційного суду Луганської області від 26 травня 2017 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., Авалян Н. М., Орлова І. В.,

у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно.

Позовна заява мотивована тим, що 10 серпня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», який на сьогодні іменується ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0001/74/109682 (далі - кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом у розмірі 191 000,00 грн, строком користування до 10 серпня 2027 року зі сплатою 16,00 % річних за користування кредитом. На забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором відповідач 10 серпня 2007 року передала в іпотеку банку нерухоме майно - належний їй на підставі договору купівлі-продажу житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами загальною площею 64,6 кв. м, жилою площею 41,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 224 600,00 грн.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, натомість позичальник в порушення умов кредитного договору та вимог чинного законодавства не виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого станом на 21 січня 2010 року утворилася заборгованість у сумі 253 347,67 грн.

Рішенням Кам`янобрідського районного суду м. Луганська від 17 березня 2010 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 253 347,67 грн та судові витрати 1 952,00 грн, а загалом 255 299,67 грн, яке станом на час звернення позивача до суду із вказаним (теперішнім) позовом не виконане.

Оскільки позивач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набув права вимоги за вказаними кредитним договором та договором іпотеки на підставі договорів про відступлення права вимоги за вказаними договорами, тому просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання позивачу права продажу будинку від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу з початковою ціною реалізації в розмірі 224 600,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Марківського районного суду Луганської області від 14 лютого 2017 року у задоволені позову ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_1 отримала кредит, який був забезпечений іпотекою належного їй житлового будинку. Але оскільки позивач на підтвердження неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором посилається на копію судового рішення про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 , яка не завірена належним чином, оригінал рішення у позивача відсутній, в Єдиному реєстрі судових рішень відомості про ухвалення вказаного рішення відсутні, вказане унеможливлює доведення невиконання відповідачем зобов`язань. Оскільки інших доказів неналежного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором позивач не надав, підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 26 травня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» задоволено частково.

Заочне рішення Марківського районного суду Луганської області від 14 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, суддею-доповідачем у справі в порядку підготовки справи до розгляду отримано дозвіл на повний доступ до Єдиного реєстру судових рішень України, і таким чином, отримано копію рішення Кам`янобрідського районного суду м. Луганська від 17 березня 2010 року, яке станом на час розгляду справи набрало законної сили. За таких обставин висновок суду першої інстанції про недоведення невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором є помилковим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуватиі передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 417/3292/16-ц і витребувано її з Марківського районного суду Луганської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

04 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на пункт 6.5.1 договору іпотеки, яким передбачено, що у відповідності до статті 36 Закону України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У касаційній скарзі зазначається, що позивач звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а не відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали заперечення (відзиву) на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», який на сьогодні іменується ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 10 серпня 2007 року укладено кредитний договір № 014/0001/74/109682. Відповідно до умов кредитного договору відповідач отримав в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом у розмірі 191 000,00 грн, строком користування до 10 серпня 2027 року зі сплатою 16,00 % річних за користування кредитом на придбання нерухомості, а саме - житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (як зазначено в договорі) ринковою вартістю 224 600,00 грн (а.с. 3-5).

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед банком 10 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким позичальник ОСОБА_1 передала банку в іпотеку нерухоме майно - належний їй на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 2007 року житловий будинок, за реєстровим № 2589, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Луганської області Алейніковою К. Л., з господарськими та побутовими будівлями і спорудами загальною площею 64,6 кв. м, жилою площею 41,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 224 600,00 грн (а.с. 15-17).

17 червня 2016 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги № 114/21, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № 014/0001/74/109682 від 10 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , перейшло до ПАТ «Вектор Банк» (а.с. 23-24).

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги № 114/21 від 17 червня 2016 року до нового кредитора ПАТ «Вектор Банк» перейшло й право вимоги за вищезазначеним кредитним договором боржника ОСОБА_1 на загальну суму заборгованості 2 297 722,92 грн (а.с. 25).

22 червня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за договором іпотеки, який зареєстрований у реєстрі за № 2591 від 10 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с. 29-32).

22 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого право вимоги за договором іпотеки, який зареєстрований у реєстрі за № 2591 від 10 серпня 2007 року укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с. 33).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 02 вересня 2016 року іпотекодержателем за вищезазначеним договором іпотеки є ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с. 34-35).

17 березня 2010 року рішенням Кам`янобрідського районного суду м. Луганська задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 253 347,67 грн та судові витрати 1 952,00 грн, а загалом 255 299,67 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 57 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із статтею 60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За змістом статей 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з пунктом 3.1.4 іпотечного договору від 10 серпня 2007 року у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим або за кредитним договором, у тому числі якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувавши його відповідно до пункту 6 цього договору, який регулює порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 15-17).

Відповідно до пункту 6.2 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов`язання на момент звернення стягнення, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані.

Згідно з пунктом 6.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірного порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 6.5.1 договору іпотеки у разі задоволення вимог іпотекодержателя згідно статті 38 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу предмету іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання будь-якій особі-покупцеві з можливістю встановлення ціни продажу предмету іпотеки за вибором іпотекодержателя, або в розмірі заставної вартості предмета іпотеки, визначеної в пункті 1.5 цього договору або на підставі оцінки майна, що підготовлена незалежним суб`єктом оціночної діяльності, договір купівлі-продажу, укладений у відповідності до цього пункту, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

З наведеним повністю узгоджується і пункт 6.5.3 договору іпотеки, згідно з яким реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, може проводитися, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, якщо така згода не досягнута - спеціалізованою організацією, що проводить прилюдні торги на підставі оцінки предмета іпотеки. При цьому початкова ціна не може бути нижчою за 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної шляхом його оцінки.

Такі позовні вимоги позивачем не заявлялися.

Позивач обрав позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя і не заявляв вимоги про передбачений законом і договором іпотеки спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Залишаючи без змін рішення апеляційного суду, яким скасоване рішення суду першої інстанції в частині, що була предметом перегляду, оцінка законності і обґрунтованості рішення місцевого суду колегією суддів не надається.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська