ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 639/2292/19

Провадження № 22-ц/818/5708/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А.І., Бурлака І.В.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чишко Світлани Вікторівни на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року в складі судді Єрмоленко В.Б.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий період, тобто за останні три місяці перед зверненням до суду, на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 11418,75 грн, компенсації за сплачене проведення дитині медичних обстежень та придбання ліків у розмірі 761,45 грн, а також щомісячно аліментів до досягнення дитиною повноліття у твердій грошовій сумі - 3806,25 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з січня 2019 року відповідач проживає окремо, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, не приймає участі в її вихованні. У квітні 2019 року позивач направила лист до відповідача з проханням компенсувати суму аліментів на дитину, починаючи з січня 2019 року, але на таке звернення відповідач не відреагував.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач є працездатною, здоровою людиною, з 2000 року зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, його підприємство займається виготовленням меблів, отримує великий мінливий дохід, має у власності та користуванні два автомобіля. Розмір утримання дитини відповідного віку в м. Харкові, згідно даних з інтернет-ресурсів складає 3235 грн на одну дитину і повинен забезпечити нормальний фізичний і психічний розвиток дитини. Крім того, зважаючи на особливі здібності дитини та необхідність навчання з метою розвитку цих здібностей, розмір аліментів, на думку позивача, повинен бути збільшений. Так, дитина навчається на мовних курсах, відвідує школу танців, вартість навчання на місяць складає відповідно 600 грн і 500 грн. Донька перебуває на обліку у невропатолога, кардіолога, гастроентеролога, їй призначається лікування, а також тричі на рік масаж по десять сеансів, відвідування басейну та ЛФК на постійній основі. Вартість однієї процедури масажу складає 275 грн., одного відвідування басейну - 60 грн., зайняття лікувальної фізкультури - 240 грн на місяць. Дитині призначено лікувальну дієту по типу столу № 5, тому при дотриманні режиму харчування, рекомендованого лікарем, дитина повинна споживати продуктів щонайменш на суму 1651 грн на місяць. Отже, розмір аліментів, що просить стягнути відповідач, становить загальну суму 3806,25 грн. На лікування дитини та медичні дослідження, як стверджує позивач, нею було витрачено 1522,90 грн, тому половину сплачених коштів ОСОБА_1 вважає за необхідне стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі - 2000 грн щомісяця з індексацією відповідно до закону, починаючи з 15 квітня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 в сумі 761 грн 45 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в сумі 704 грн 80 коп.

28 жовтня 2019 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Чишко С.В. на зазначене рішення суду подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить рішення суду змінити в частині стягнення розміру аліментів та стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3806 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в частині визначення розміру аліментів в сумі 2000 грн, а також відмови у стягненні з відповідача додаткових витрат, що викликані особливими обставинами, а саме розвитком дитини, є необгрунтованими та підлягає скасуванню. Суд не обґрунтував та не врахував, що при визначенні розміру аліментів необхідно врахувати особливі обставини, викликані розвитком здібностей дитини, яка має схильність до вивчення іноземної мови та танців, за наявності яких вимагаються додаткові витрати на утримання дитини, тож розмір аліментів має бути збільшено на відповідну суму, дитина має схильність до вивчення іноземної мови та танців, результатом занять є отримання нагород та перемог у конкурсах, завдяки заняттям іноземною мовою здійснюється розвиток загальної та мовної культури. Позивачка, враховуючи матеріальний стан, не має можливості самостійно забезпечити відвідування вказаних гуртків, що становить суми 500 грн та 600 грн на місяць відповідно, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про сплату. Судом не враховано, що мінімальний рекомендований розмір аліментів становить розмір прожиткового мінімуму. Також вказує на те, що вона має скрутне матеріальне становище, відповідачем заявлено позов про поділ майна подружжя, в тому числі щодо поділу майна, яким користується дитина. Суд не надав належної оцінки цим обставинам.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чишко С.В. на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год. 40 хв. 10 грудня 2019 року.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 працює, отримує дохід, має дитину від першого шлюбу. Виходячи із стану здоров`я та матеріального становища дитини і відповідача, розміру прожиткового мінімуму для дитини віком для дитини віком від 6 до 18 років з 1 липня, який становить 2118 гривень, з 1 грудня 2218 гривень, відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», наявності у відповідача достатності доходу, оскільки на утриманні у відповідача знаходилась вся його сім`я, суд вважав за можливе стягувати з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у мінімальному рекомендованому розмірі 2000 грн щомісячно. Матеріали справи свідчать про те, що безпосередньо перед зверненням з позовом до суду, позивач на адресу відповідача направила звернення, проте копія листа та опис вкладень до поштового відправлення суду не був наданий, а тому належних та допустимих доказів того, що позивач приймала заходи щодо отримання аліментів немає. За таких обставин відсутні докази ухилення відповідача від сплати аліментів з 12 січня 2019 року до подання позову 15 квітня 2019 року, тому правових підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки за минулий час суд не вбачав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають з 19 квітня 2008 року, мають малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 24 березня 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. ( а.с. 12).

Як вбачається з витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_5 мешкає та зареєстрована з матір`ю. ( а.с. 10, 13).

З 12 січня 2019 року подружжя разом не мешкають, з того часу відповідач не виконує обов`язків по вихованню та утриманню дитини, хоча є працездатним, працює, отримує дохід.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частиною 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Частинами першою третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Разом із цим, згідно зі ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Отже, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»).

Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Як свідчать матеріали справи, згідно свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи від 11 жовтня 2000 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності-фізичної особи. ( а.с. 14).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 06 серпня 2014 року ОСОБА_2 має від іншого шлюбу також доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 50-51).

Таким чином, ОСОБА_2 є працездатною особою, отримує дохід, факт наявності другої дитини є підтвердженням необхідності утримання двох дітей.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Як зазначила ОСОБА_1 в позовній заяві, оскільки батьки зобов`язані утримувати дитину в рівних частках, з відповідача необхідно стягнути 1617,5 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а саме, що платник аліментів є здоровою, працездатною особою, фізичною особою-підприємцем, відтак має стабільний дохід та фінансову можливість сплачувати аліменти, враховуючи наявність на утриманні ще однієї дитини, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 аліментів на неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 2000 грн щомісяця з індексацією відповідно до закону, починаючи з 15 квітня 2019 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в цій частині ОСОБА_1 в установленому законом порядку не оскаржує.

При визначенні розміру аліментних платежів з одного з батьків суд взяв до уваги визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також і обов`язок надання утримання другим з батьків.

При цьому апеляційний суд зауважує, що зазначені виплати мають винятково цільовий характер, мають бути спрямовані для забезпечення та створення належних умов для виховання та розвиток неповнолітньої дитини, враховуючи принцип рівності прав та обов`язків батьків, вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В обґрунтування позовних вимог апелянт посилається на те, що при визначенні розміру аліментів необхідно врахувати особливі обставини, викликані розвитком здібностей дитини, за наявності яких вимагаються додаткові витрати на утримання дитини, тож розмір аліментів має бути збільшено на відповідну суму, дитина має схильність до вивчення іноземної мови та танців, результатом занять є отримання нагород та перемог у конкурсах, завдяки заняттям іноземною мовою здійснюється розвиток загальної та мовної культури, разом із цим, належні та допустимі докази на підтвердження цих доводів матеріали справи не містять, тому вказані обставини не можна вважати доведеними.

Наведені обставини за наявності доказів, що підтверджують вказані обставини, можуть бути підставами для стягнення додаткових витрат відповідно до ст. 185 СК України, а не для визначення розміру аліментів на утримання дитини.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року лише в частині визначення розміру аліментів. В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Апелянт також посилається на скрутне матеріальне становище, не має можливості самостійно забезпечити відвідування вказаних гуртків, що становить суми 500 грн та 600 грн, тож розмір аліментів має бути збільшено, однак, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх доходів, які б дали змогу суду встановити відповідні обставини справи, матеріали справи не містять. Водночас суд зауважує, що за наявності на те підстав, згідно положень ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем заявлено позов про поділ майна подружжя, в тому числі щодо поділу майна, яким користується дитина, суд не приймає, оскільки це питання не є предметом розгляду судом апеляційної інстанції. Рішення суду по даній справі оскаржується лише в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Суд розглянув справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду в оскарженій частині і не дають підстав вважати неправильним застосування судом норм матеріального права чи наявними порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в оскарженій частині не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чишко Світлани Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова