ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2664/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1504/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

Позивач: Чернігівська міська рада

Відповідач: ОСОБА_1

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Чернігівська міська рада

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 жовтня 2019 року у справі за позовом Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про виселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права користування житловим приміщенням (суддя Требух Н.В.), ухвалене о 12 год. 04 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 14 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року Чернігівська міська рада звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що 14 лютого 2019 року відділом квартирного обліку та приватизації житлового фонду було повідомлено, що в квартирі АДРЕСА_1 після смерті останнього квартиронаймача - ОСОБА_3 не залишилось зареєстрованих осіб, квартира не приватизована. У зазначеному житлі мешкає чоловік покійної - ОСОБА_1 . За доводами позивача, рішення про надання вказаної квартири ОСОБА_1 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не приймалося, ордер не видавався, договір найму жилого приміщення не укладався, отже відповідач самоправно зайняв квартиру.

У червні 2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання за ним права користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зустрічний позов мотивовано тим, що за вказаною адресою позивач почав проживати з грудня 1990 року. Шлюб із квартиронаймачем ОСОБА_4 позивач за зустрічним позовом уклав 03 березня 1993 року. ОСОБА_1 посилається, що у 2005 році вони з дружиною намагалися приватизувати вказану квартиру, проте не мали змоги отримати на це згоду колишнього чоловіка ОСОБА_4 . Позивач за зустрічним позовом вказує, що права на проживання по АДРЕСА_3 він позбавлений рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 червня 2012 року. За доводами ОСОБА_1 , відповідачем порушується його право недоторканності житла, незважаючи на те, що він вселився у квартиру за дозволом квартиронаймача, постійно, відкрито, безперервно та добросовісно користується спірною квартирою, сплачує квартирну плату, виконує поточний та капітальний ремонт.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 жовтня 2019 року у задоволенні позову Чернігівської міської ради відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено; визнано за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ; стягнуто з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 768 грн 40 коп. у відшкодування сплаченого судового збору. Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 тривалий час, більше 28 років користується спірною квартирою, вселився до неї зі згоди квартиронаймача, іншого житла не має, отже право користування позивача житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, при цьому виселення позивача зі спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла.

В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада просить скасувати зазначене рішення суду. Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 відноситься до державного житлового фонду, який перебуває у віданні Чернігівської міської ради. За доводами позивача за первісним позовом, квартиронаймач письмової згоди на вселення відповідача як члена сім`ї у спірну квартиру не надавала. Тобто перебування даних осіб в офіційних шлюбних відносинах не підтверджують факт того, що ОСОБА_1 проживав у спірному житлі з моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , і тому у Чернігівської міської ради є підстави вважати, що вселився відповідач у квартиру вже після смерті ОСОБА_3 . Також позивач за первісним позовом зазначає, що рішення про надання спірної квартири ОСОБА_1 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради не приймалося, ордер не видавався, договір найму жилого приміщення не укладався, отже відповідач самоправно зайняв зазначену квартиру.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст.268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була квартиронаймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1 (а.с.44, 9). ОСОБА_1 є чоловіком покійної ОСОБА_3 , шлюб було зареєстровано 03 березня 1993 року (а.с.43). Після смерті квартиронаймача зареєстрованих не залишилось. Перевіркою встановлено, що у зазначеному житлі без реєстрації мешкає чоловік покійної - ОСОБА_1 (а.с.6).

Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями ст.65 ЖК Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, зокрема дійшов обґрунтованого висновку, що, оскільки ОСОБА_1 вселився до спірного житла у 1990 році зі згоди наймача - своєї дружини ОСОБА_3 , постійно разом з нею проживали, вели спільне господарство, і відповідач продовжує проживати у цій кімнаті, іншого місця проживання він не має, то позовні вимоги у частині визнання за ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Також, місцевий суд вірно виходив з того, що підстав для задоволення позовних вимог Чернігівської міської ради про примусове виселення ОСОБА_1 без надання іншого житла немає, оскільки право користування спірним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, без надання відповідних належних доказів, зокрема щодо вселення відповідача у квартиру після смерті наймача ОСОБА_3 , а тому вони не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову і наявності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 17.12.2019 року.

Головуючий: Судді: