Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/11808/16-ц

провадження № 61-29398св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 березня 2017 року у складі судді Коренюк А. М. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго»), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» (далі - ПАТ «ДТЕК Київські електромережі»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання укласти договір про користування електричною енергією.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 02 серпня 2010 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 укладений договір № 1243/39023/186/52264про приєднання до електричних мереж електроустановок ПАТ «Київенерго» житлового будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності.

19 жовтня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж електроустановок. Відповідно до умов договору про приєднання до електричних мереж ПАТ «Київенерго» здійснює підключення електроустановок вказаного будинку до своїх електричних мереж після виконання майбутнім споживачем за власний рахунок розроблення та узгодження проектно-кошторисної документації, технічних умов та укладення договору про користування електричною енергією. Проте під час виконання договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж електроустановок між сторонами виникли суперечності та у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2015 року зобов`язано ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до умов договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж та додаткової угоди до цього договору від 19 жовтня 2012 року, укладеними між цими ж сторонами, встановивши межу балансової належності електромереж на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об`єкта в

РУ-0,4 кв ТП6346.

Проте ним це рішення не може бути виконане з об`єктивних причин, оскільки відсутній підписаний сторонами договір про електропостачання. Так, відповідно до пункту 2.2.4 договору від 02 серпня 2010 року, укладеного між сторонами, про приєднання до електричних мереж перед підключенням електроустановки до електричних мереж ПАТ «Київенерго» ОСОБА_1 зобов`язана укласти договір про користування електричною енергією. Вважає, що на підставі статті 714 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 26 Закону України «Про електроенергетику», пункту 3 Правил користування електроенергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (далі - Правила), користування електроенергією допускається лише на підставі договору, що укладається між енергопостачальною організацією та споживачем, й зважаючи на прийняте рішення суду про зобов`язання ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1 , вважає, що ОСОБА_1 необхідно зобов`язати укласти з ПАТ «Київенерго» договір про користування електричною енергією її житлового будинку відповідно до умов Типового договору про користування електричною енергією як додатку до Правил, що й стало підставою звернення до суду з цим позовом.

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом. Після уточнення вимог просила суд визнати договір користування електричною енергією укладеним, відшкодувати збитки та моральну шкоду. Вимоги мотивувала тим, що вона на праві власності володіє житловим будинком АДРЕСА_1 . 07 листопада 2013 року нею подано заяву про укладення з ПАТ «Київенерго» договору про користування електроенергією, яку ПАТ «Київенерго» залишив без реагування, а після повторного її звернення з аналогічною заявою відповідач відхилив у її задоволенні, висловивши свою незгоду із однією із погоджених раніше умов договору - межею балансової належності. Її право було поновлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2015 року, яким зобов`язано ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання її житловий будинок відповідно до умов договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж та додаткової угоди до цього договору від 19 жовтня 2012 року, укладеними між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 , встановивши межу балансової належності електромереж на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об`єкта в РУ-0,4 кв ТП6346. Проте це рішення відповідачем не виконується, а тому вона змушена була орендувати дизель-генератор для забезпечення належного утримання будинку, внаслідок чого понесла витрати на загальну суму 490 884 грн та пального для його роботи в сумі 13 604 грн 41 коп., що в цілому складає 538 458 грн 85 коп. Вважала, що відповідач має сплатити їй двократну вартість недоотриманої електроенергії згідно з пунктом 44 Правил за дійсними тарифами, розрахованими нею на суму 33 970 грн 44 коп., за період з 01 січня 2014 року по 31 жовтня 2016 року. Окрім того, вважала, що ПАТ «Київенерго» зобов`язано постачати їй електричну енергію із 21 листопада 2013 року, оскільки ухилилося від укладення договору на її пропозицію. Посилалася на те, що протиправними діями та бездіяльністю ПАТ «Київенерго» завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінила у 200 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 березня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «Київенерго» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано укладеним з 21 листопада 2013 року договір про користування електричною енергією між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 щодо будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов Типового договору про користування електричною енергією як додатку до Правил.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Київенерго», суд першої інстанції виходив з того, що нормами ЦК України закріплено принцип свободи договору, яка передбачає право сторін вільно вирішувати питання щодо укладення договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору, договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а отже, обраний ПАТ «Київенерго» спосіб захисту порушеного права, як зобов`язання споживача ОСОБА_1 укласти з товариством як виконавцем послуг договір про надання послуг, не передбачено нормами ЦК України.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині визнання укладеним з 21 листопада 2013 року договору про користування електричною енергією між ПАТ «Київенерго» та позивачем, суд першої інстанції виходив з такого. У разі невизнання споживачем права виробника (виконавця) послуг на укладення договору, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії (такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року провадження № 6-110цс12). Тому задоволенню підлягає вимога про визнання договору користування електричною енергією укладеним, а в решті позову необхідно відмовити, оскільки 07 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Київенерго» із заявою про укладення договору про користування електричною енергією (т. 1, а.с. 197). Тому договір про користування електричною енергією підлягає визнанню укладеним з 21 листопада 2013 року. Зважаючи, що ухвалене рішення в частині визнання договору укладеним має набути чинності, а до цього часу позивач не вважається споживачем електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки електропостачання в будинку забезпечується орендованим нею дизель-генератором, то відповідач за період спірних правовідносин не був споживачем електричної енергії, яку постачає ПАТ «Київенерго». Відповідно підстави для покладення майнової відповідальності, а також відповідальності немайнового характеру на ПАТ «Київенерго» перед ОСОБА_1 відсутні.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору укладеним скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні цих вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання укладеним з 21 листопада 2013 року договору про користування електричною енергією між ПАТ «Київенерго» та позивачем, апеляційний суд виходив з того, що нормами ЦК України визначено принцип свободи договору, а тому сама лише заява споживача ОСОБА_1 від 06 листопада 2013 року про укладення з нею договору про користування електричною енергією не є підставою для визнання договору з постачальником електроенергії укладеним, а відповідно і наявності у ПАТ «Київенерго» обов`язку перед нею щодо постачання електроенергії з листопада 2013 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення її зустрічного позову, в іншій частині рішення не оскаржуються.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але мотиви, з яких суд виходив при задоволенні її позову є помилковими, а саме, суд задовольнив її позов на підставі первісного позову зовсім іншого учасника процесу, що є незаконним та безумовною підставою для скасування мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Заявник вказувала, що до правовідносин, що виникли у кінці 2013 року, не можуть застосовуватись нормативно-правові акти, які набрали чинності у вересні 2016 року. Апеляційний суд безпідставно відмовив у позові про визнання договору укладеним з підстав зміни законодавства, що стались під час розгляду справи, а саме суд неправомірно застосував Правила у редакції від 20 вересня 2016 року.

Поза увагою суду апеляційної інстанції залишився той факт, що редакція надісланого ПАТ «Київенерго» проекту договору про користування електричною енергією не відповідає типовому договору, який передбачений в додатку № 1 до Правил.

Крім того, відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування шкоди, суди не врахували, що така шкода завдана їй самим лише невиконанням ПАТ «Київенерго» рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2015 року у справі № 757/2525/14-ц.

У листопаді 2017 року ПАТ «Київенерго» на адресу суду надіслало заперечення на касаційну скаргу, в яких товариство просило залишити касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та не обґрунтованість. Вина ПАТ «Київенерго» в неукладенні договору та непідключенні житлового будинку відсутня, оскільки ОСОБА_1 відмовилась укладати договір. У порушення умов договору на приєднання та вимог Правил ОСОБА_1 не надавала договір на оперативно-технічне обслуговування електроустановки, а забезпечила вказане лише 24 квітня 2017 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У липні 2018 року до суду надійшла заява від ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» про залучення до участі правонаступника позивача.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року вказану заяву задоволено, залучено до участі у справі правонаступника позивача - ПАТ «ДТЕК Київські електромережі» та вказану справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є не обґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право власності від 31 серпня 2010 року (т. 1, а.с. 27).

02 серпня 2010 року між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 укладений договір № 12437/39023/186/52264 про приєднання до електричних мереж електроустановок ПАТ «Київенерго» житлового будинку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 21-22).

19 жовтня 2012 року між сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж електроустановок (т. 1, а.с. 23).

З додатку № 1 до вищевказаного договору від 02 серпня 2010 року та додатку № 3 до цього ж договору вбачається, що договір укладений щодо об`єкта - житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Пунктом 2 додаткової угоди № 1, пунктом 1.3 договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж передбачено, що узгоджена межа балансової належності електромереж встановлюється на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об`єкта в РУ- 0,4 кв ТП 6346.

Відповідно до акта розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, який стосується будинку за адресою АДРЕСА_1 (т. 1. а.с. 35) та згідно з пунктом 2 додаткової угоди № 1 до договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж передбачено, що межа відповідальності за стан та обслуговування електромереж та установок встановлюється на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об`єкта в РУ- 0,4 кв КТП 6346, а також встановлено відповідальність електропередавальної організації та споживача.

Відповідно до умов договору про приєднання до електричних мереж ПАТ «Київенерго» здійснює підключення електроустановок вказаного будинку до своїх електричних мереж після виконання майбутнім споживачем за власний рахунок розроблення та узгодження проектно-кошторисної документації, технічних умов та укладення договору про користування електричною енергією.

07 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулась до ПАТ «Київенерго» із заявою про укладення договору про користування електричною енергією за вказаною адресою (т. 1, а.с. 197).

Проте під час виконання договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж електроустановок між сторонами виникли суперечності, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2015 року зобов`язано ПАТ «Київенерго» здійснити підключення до електропостачання житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до умов договору від 02 серпня 2010 року про приєднання до електричних мереж та додаткової угоди до договору від 19 жовтня 2012 року, укладеними між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 , встановивши межу балансової належності електромереж на наконечниках кабелю живлення ввідно-розподільчого пункту об`єкта в РУ-0,4 кв ТП 6346 (т. 1, а.с. 29-32).

Разом з тим матеріали справи містять погоджений ПАТ «Київенерго» типовий договір про користування електричною енергією від 2016 року для укладення з ОСОБА_1 , проте не погоджений ОСОБА_1 як споживачем (т. 1, а.с. 34).

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642 - 643 ЦК України.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас стаття 26 Закону України «Про електроенергетику» та пункт 3 Правил (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачають, що користування електроенергією допускається лише на підставі договору, що укладається між енергопостачальною організацією та споживачем.

Цей Закон передбачає, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері електроенергетики здійснюються виключно на договірних засадах й визначає права та обов`язки споживача та виконавця вказаних послуг.

Статтею 26 Закону України «Про електроенергетику» передбачений обов`язок споживача укласти договір на надання послуг з електропостачання, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов`язок відповідає зустрічному обов`язку виконавця, визначеному у цьому Законі, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання послуг з електропостачання визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за врегульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов`язків сторін.

Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені як додаток до Правил.

Наведене свідчить, що умови типового договору є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегульовувати свої відносини на власний розсуд.

Отже, укладення договору на надання послуг в сфері електропостачання є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6 та статтям 627, 630 ЦК України, статті 26 Закону «Про електроенергетику».

Водночас, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків (статті 3, 6, 12-15, 20 ЦК України, статті 3?5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) можна зробити висновок про те, що в разі невиконання постачальником електричної енергії зобов`язання з укладення договору про постачання електричної енергії, який відповідає типовому договору, таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц (провадження № 14-114цс18).

Встановлено, що у квітні 2016 року, після вирішення в судовому порядку попередніх спорів, які впливали на умови укладення договору про користування електричною енергією, ПАТ «Київенерго» запропоновано ОСОБА_1 для врегулювання договірних відносин у частині користування електричною енергією за адресою АДРЕСА_1 , укласти договір про користування електричною енергією та надано два примірника договору з додатками.

Встановивши такі обставини, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у позові, оскільки на час пред`явлення як первісного, так і зустрічного позову перешкоди для укладення ОСОБА_1 договору про користування електричною енергією зі сторони ПАТ «Київенерго» були відсутні, а будинок заявника на час розгляду справи підключений до електропостачання.

Доводи заявника про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є необґрунтованими.

Заявник помилково вважає, що відмова апеляційного суду у позові про зобов`язання укласти договір про постачання електричної енергії обґрунтована змінами законодавства, що сталося під час розгляду справи.

Апеляційний суд, хоча і послався на внесення змін до Правил у 2016 році, проте це не було правовою підставою для вирішення спору.

Заявника посилається на те, що окремі пункти містять неправильні відомості, а інші не відповідають типовому договору (пункти 9 та 16).

Проте матеріали справи не містять відповіді заявника на запропонований ПАТ «Київенерго» проект договору, який фактично за змістом відповідає типовому.

Отже, на час вирішення справи в судах встановлено, що від укладення договору про користування електричною енергією на підставі типового договору ОСОБА_1 ухилилася, що унеможливлює задоволення її зустрічного позову про зобов`язання укласти з нею такий договір на інакших умовах, ніж ті, що передбачені типовим договором.

Відповідно відхиляються доводи касаційної скарги про те, що суди мали визнати договір укладеним з будь якої дати.

По суті правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в позові ОСОБА_1 про відшкодування збитків та моральної шкоди, оскільки такі вимоги фактично обґрунтовувалися протиправною бездіяльністю ПАТ «Київенерго» щодо неукладення між сторонами договору про користування електричною енергією на підставі типового договору, що апеляційним судом спростовано.

Посилання заявника на невиконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2015 року як на підставу для задоволення вимог про відшкодування збитків та моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки це не було підставою зустрічного позову (т. 1, а. с. 184-193, т. 2, а. с. 46). Наявність рішення не звільняє сторони від обов`язку укладення відповідного договору.

Відносини між сторонами носять договірний характер, а тому вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди мають випливати саме з таких відносин.

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, Законом України «Про електроенергетику» та Правилами. Ці норми не передбачають відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов`язання з постачання електричної енергії.

Енергопостачальник несе відповідальність за шкоду, заподіяну споживачу або його майну, в розмірі й порядку, визначених законодавством. У разі тимчасового припинення електропостачання з вини енергопостачальника він несе відповідальність згідно з умовами договору в розмірі двократної вартості недовідпущеної споживачу електричної енергії. У разі порушення прав споживачів енергопостачальник несе відповідальність згідно із законодавством та договором.

Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Отже, з огляду на указані норми та характер правовідносин між сторонами висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову у позові в частині вимог про відшкодування збитків та моральної шкоди є правильними.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Вони стосуються як власного тлумачення заявником норм матеріального права, так і переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, та свідчать лише про незгоду заявника з ухваленим у справі судовими рішеннями.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильним та справедливим, тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанцій - без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко