ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2019 року м. Чернівці

справа № 725/5266/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи: другий відділ ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області, ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Іщенка І.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: другий відділ ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області, ОСОБА_3 , й просила визнати об`єктом права спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 незавершене будівництво: будівлю кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та авто мийкою за адресою АДРЕСА_1 з готовністю 61%, та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказаний об`єкт незавершеного будівництва.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 22.03.2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони домовились об`єднати свої зусилля, знання та кошти для будівництва і подальшої експлуатації будівлі кафе в комплексі з магазином та авто мийкою за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно п.4 та 5 договору сторони зобов`язувалися фінансувати будівництво в рівних частках та спільно витратити на будівництво грошові кошти в сумі 360 000 дол. США по 180 000 дол. США кожен.

Провадження №22-ц/822/653/19 Категорія 5

В період з 22.03.2001 року по 06.01.2004 року позивач виконала умови договору та внесла у спільну діяльність для фінансування будівництва спільного майна кошти в сумі 310 000 дол. США.

В подальшому, 31.08.2010 року за заявою ОСОБА_2 Чернівецьким КОБТІ було здійснено реєстрацію права власності за останнім на об`єкт незавершеного будівництва, а саме будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та авто мийкою за адресою АДРЕСА_1 , готовності 61%. У зв`язку з вказаним ОСОБА_2 приховав факт створення майна на умовах спільної власності та належності його двом особам, що свідчить про порушення умов договору та не визнання відповідачем права ОСОБА_1 на спірне майно, чим порушив її право на частку, яка відповідає її вкладу.

Також наголошує, що сторони зобов`язалися фінансувати будівництво в рівних частках, однак вона внесла суму більшу, ніж 50%, а тому згідно п.7 договору сторона, яка не виконала свої зобов`язання по фінансуванню даного проекту в повному обсязі, не має права вимагати рівної частки у новоствореному майні, відповідно, якщо одна зі сторін здійснить фінансування в більшому розмірі, ніж Ѕ, то це впливає на розмір частки в праві власності на це нерухоме майно. При цьому, розмір частки сторони в праві власності буде визначатись пропорційно здійсненому стороною фінансуванню.

Вказує, що відповідач взагалі не приймав участі у фінансуванні будівництва спільного майна та не сплатив жодних коштів для виконання договору про спільну діяльність, чим спричинив передбачені п.8 договору умови та відповідні їм обставини, а саме створив загрозу для завершення будівництва, а тому на підставі наведеного просила позов задовольнити.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, наводить обставини, викладені в позовній заяві.

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене внаслідок неповноти з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, та порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що суд відмовляючи у задоволенні позову фактично вийшов за межі позовних вимог суті спору, предмету та підстав позову, а наведені підстави для відмови в позові, а саме штучність позову, є процесуальними підставами, а тому не можуть бути застосовані при винесенні рішення по суті спору.

Зазначає, що висновок суду про те, що метою позову є унеможливлення виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.10.2015 року, не відповідає дійсності, оскільки позивач не є стороною чи учасником у тій справі, в результаті розгляду якої винесене вказане рішення, правовідносини в ній виникли на підставі договору і предметом спору не був спірний об`єкт незавершеного будівництва.

Також наголошує на тому, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд позбавив позивача права на захист її прав відносно спірного майна посилаючись на ч.1 ст.392 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Наголошує на тому, що договір про спільну діяльність є штучно створеним, що підтверджується визнанням позову з боку ОСОБА_2 , та заявою останнього про розгляд справи у його відсутність.

Другим відділом ДВС м. Чернівці Головного ТУЮ у Чернівецькій області також подано відзив, у якому посилаються на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а тому просили рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції є таким, що цим вимогам не відповідає.

Суд першої інстанції виходив із встановлених обставин, а саме існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відносин за договором про спільну діяльність від 22.03.2001 року (а.с.8-12 т.1).

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що в силу п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України позов носить штучний характер з метою уникнення виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.10.2015 року, яким з відповідача ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договором позики на користь ОСОБА_3 у розмірі 2 443 127 грн.

Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження №49618470 на виконанні Першотравневого ВДВС Чернівецького МУЮ перебуває виконавчий лист №2-287/12 виданий 09.12.2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики.

Про те, позивач ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, а тому висновок суду першої інстанції про зловживання останньою своїм правом є припущенням.

Крім того, наслідком подання позову зі штучним характером в силу п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України може бути право суду на залишення його без розгляду або повернення заяви, що судом зроблено не було, отже не вирішення спору по суті є підставою для скасування вказаного рішення суду, як такого, яке ухвалено з порушенням вимог ст.263 ЦПК України.

При вирішенні спору між сторонами по суті колегія суддів виходить з наступного.

Підставою звернення за захистом порушеного права ОСОБА_1 був договір про спільну діяльність від 22.03.2001 року, укладений між нею та ОСОБА_2 . Сторони не скористались правом на заперечення таких обставин або його оскарження.

Проте, зміст п.4 Договору суперечить викладеним в позовній заяві обґрунтуванням в частині визначення еквіваленту зобов`язання сторін, а наявні у справі докази не підтверджують його реальні наслідки виконання.

Так, в силу ст.432 ЦК УРСР для досягнення мети, зазначеної у статті 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.

Згідно ч.2 ст.7 ЗУ «Про власність» створена власником юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями всім закріпленим за нею майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення на вимогу кредиторів.

З п.4 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини, які станом на час набрання чинності в 2004 році ЦК України не припинилися, поширюються правила ЦК України.

В силу вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За умовами договору сторони домовилися об`єднати свої зусилля, знання та кошти для будівництва і подальшої експлуатації будівлі кафе в комплексі з магазином та авто мийкою за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно п.4 та 5 договору, сторони зобов`язувалися фінансувати будівництво в рівних частках та спільно витрати на будівництво зазначеного об`єкту грошові кошти в сумі 500 000 дол. США.

Пункт 6 Договору передбачав, що в силу дотримання сторонами взятих на себе зобов`язань по фінансуванню будівництва в розмірі 50% від суми обумовленої в договорі, у кожної сторони після здачі об`єкту в експлуатацію виникало право власності на Ѕ ідеальну частку нерухомого майна.

В свою чергу, п.7 було обумовлено, що сторона, яка не виконала свої зобов`язання щодо фінансування вказаного проекту в повному обсязі, не в праві вимагати рівної частки у новоствореному майні, відповідно, якщо одна зі сторін здійснить фінансування в більшому розмірі, ніж Ѕ, то це впливає на розмір частки в праві власності на це нерухоме майно. При цьому розмір частки сторони в праві власності буде визначатись пропорційно здійсненому стороною фінансуванню.

Також, сторони в п.10 Договору зобов`язалися після виконання кожного етапу будівельних робіт складати проміжний акт виконаних робіт, а згідно п.18 дійшли згоди про те, що договір вступає в силу з моменту підписання і діє до здачі в експлуатацію вказаного об`єкту.

В силу ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Аналіз положень ст.331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст.ст.177-179, 182 ЦК України, ч.3 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст.18 ЗУ «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому КМУ. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється.

За правилами ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27168651 від 31.08.2010 року, виданого Чернівецьким КОБТІ, вбачається, що власником (частка 1/1) об`єкту незавершеного будівництва, будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та авто мийкою на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для будівництва вказаного об`єкту за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.27-28 т.1).

Так, підставою для реєстрації права власності за спірним об`єктом 31.08.2010 року були: укладений 07.06.2007 договір оренди землі року та додатковий договір про оренду землі від 14.05.2010 року; дозвіл на виконання будівельних робіт, який виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області №242/10 від 19.07.2010 року; рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 07.06.2007 року та Договір оренди землі, укладений на підставі рішення 16 сесії ЧМР V скликання від 27.04.2007 року № 302, що підтверджується інформаційною довідкою (а.с.18-21, т1).

Доводи позивача обґрунтовуються доказами щодо реального настання наслідків, передбачених Договором по створенню майна, а саме: розписками в період з 22.03.2001 року по 06.01.2004 року, за якими ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 310 000 дол. США (22.03.2001 року - 30 000 дол. США; 30.05.2001 року - 20 000 дол. США; 05.02.2002 року - 75 000 дол. США; 01.09.2003 року - 95 000 дол. США; 06.01.2004 року - 90 000 дол. США), що були витрачені на виготовлення проектної документації та організації будівництва спірного об`єкту (а.с.12-13 т.1), та актами виконаних робіт від 01.06.2001 року, де грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 по розписці від 22.03.2001 року були витрачені на виготовлення проектної та дозвільної документації, а також документації на земельний ділянку під будівництво (а.с.14 т.1); від 05.12.2001 року, за яким грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 по розписці від 30.05.2001 року, витрачені на виготовлення фундаменту (нульовий цикл) (а.с.15 т.1); від 31.12.2002 року, де грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 по розписці від 05.02.2002 року, витрачені на кладку стін першого та другого поверхів, облаштування їх перекриття (а.с.16 т.1); від 30.12.2004 року, за яким грошові кошти, отримані від ОСОБА_1 по розпискам від 01.09.2003 року та 06.01.2004 року, витрачені на встановлення даху, оздоблювальних робіт, виготовлення і встановлення вікон та дверей, встановлення підлоги, внутрішня оздоблення стін та монтаж електропроводки (а.с.17 т.1).

Про те, ці докази викликають сумнів щодо їх дійсності, належності та допустимості.

Так, на виконання процесуального обов`язку щодо подання належних та допустимих доказів на доведення виготовлення дозвільних документів та здійснення будівельних робіт, зазначених в актах станом на 31.12.2004 року, позивач не надала інформацію про них та не зазначала про існування труднощів в їх отриманні; не довела, що з дотриманням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» в редакції на час укладення такого договору в ньому було зазначено про існування на ділянці спірного об`єкту незавершеного будівництва, і воно здійснювалося відповідно до вимог закону.

В силу ч.1 ст.229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Такі докази подаються та досліджуються за правилами змагальності та диспозитивності цивільного процесу.

Про те, акти виконаних робіт в період з 01.06.2001 року по 30.12.2004 року можуть підтверджувати наявність станом на 30.12.2004 року незавершеного об`єкту нерухомості тільки в сукупності з належними доказами (зазначеними вище дозвільними документами на земельну ділянку та початок будівельних робіт відповідно до встановлених норм), а виконання покрівельних та оздоблювальних робіт, виготовлення та встановлення вікон і дверей, підлоги, внутрішнє оздоблення стін та монтаж електропроводки, є сумнівним, оскільки рішення про надання земельної ділянки під це будівництво було прийнято лише в 2007 році, в якому про наявність будь-яких об`єктів незавершеного будівництва не доведено, а дозвіл на виконання будівельних робіт на наданій в оренду земельній ділянці був отриманий лише 19.07.2010 року, що в сукупності з обставинами справи спростовує вчинення сторонами Договору від 22.03.2001 року зазначених в актах виконаних робіт дій по спільному створенню спірного майна відповідно до вимог закону.

Крім того, як вбачається з рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 07.10.2015 року, солідарно з ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договором позики на користь ОСОБА_3 у розмірі 2 443 127 грн., і на гарантію виконання якого накладено арешт на спірне майно. Про те, вирішення спору про визнання права на спірний об`єкт за ОСОБА_1 може вплинути на права ОСОБА_5 , яка не залучена була позивачем до участі в справі.

Оскільки визначення відповідача є виключним правом позивача, а суд позбавлений процесуальної можливості за відсутності клопотання останнього залучити таку особу у спорі, задоволення цього позову в разі обґрунтованості вимог ОСОБА_1 без участі ОСОБА_5 було би неможливим, що могло бути самостійною підставою для відмови в цьому.

Відповідно до пп.1, 3, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє частково підтвердження в частині порушення судом першої інстанції процесуальних норм, при яких він фактично самоусунувся від вирішення спору по суті у спосіб дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення та вирішення спору по суті на підставі наведених вище мотивів з відмовою у задоволені позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2019 року скасувати та прийняти нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: другий відділ ДВС м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області, ОСОБА_3 , про визнання об`єктом права спільної власності та визнання права власності, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /А.І. Владичан, І.М. Литвинюк/