Дата документу 13.08.2019 Справа № 310/2950/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2299/19 Головуючий у 1-й інстанції: Прінь І.П.
Є.У.№ 310/2950/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову Банк зазначав, що 01.07.2008 року між Банком і ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №6543431, за яким остання отримала кредит у сумі 51 000,00 доларів США, зі сплатою 13,99 % річних, строком до 01.07.2028 року для придбання нерухомості, а саме: трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передала придбану нею квартиру в іпотеку банку, про що був укладений договір іпотеки №6543811. У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором Банк у відповідності з умовами іпотечного договору звернув стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку», і зареєстрував своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що 30.03.2018 року відповідним листом повідомив позичальника і запропонував їй протягом 14 днів звільнити житло.

Посилаючись на те, що відповідачі із спірної квартири не виселилися, Банк просив про їх виселення без надання іншого житла.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 рокувідмовлено у задоволені позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі не підлягають виселенню без надання іншого житла, оскільки іпотечна квартира була придбана як за кредитні, так і за власні кошти іпотекодавця, про що зазначено у договорі купівлі-продажу квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ «Перший Український міжнародний банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, позов задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Перший Український міжнародний банк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 1772 грн., за подання позову, та за подання апеляційної скарги у розмірі - 2643 грн.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції невірно оцінив фактичні обставини справи та прийшов до помилкового висновку, що квартира була придбана відповідачами не за кредитні кошти, оскільки саме завдяки кредитним коштами, відповідачі у справі змогли придбати квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Працевитий Г.О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , вважає рішення суду першої інстанції законним. Висновок суду про те, що спірна квартира була придбана в тому числі за кошти відповідачів є цілком обґрунтованим та доведеним під час розгляду справи.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області надіслала лист до апеляційного суду в якому зазначила, що позиція органу опіки та піклування була викладена у висновку №01-1110/47-1 від 25.04.2019, який знаходиться в матеріалах справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 01.07.2008 року між ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» (далі АТ «ПУМБ») і ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №6543431, за яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 51 000,00 доларів США, зі сплатою 13,99 % річних, строком до 01.07.2028 року для придбання нерухомості, а саме: трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 01.07.2008 року між ЗАТ «ПУМБ» і ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки №654381, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку придбану нею квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Спірна квартира є зареєстрованим постійним місцем проживання відповідачів.

Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №118270281 від 23.03.2018р. (а.с.130 т.1) право власності на квартиру АДРЕСА_1 на цей час зареєстровано за ПАТ «ПУМБ» на підставі рішення банку про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом прийняття його у власність на підставі відповідного застереження, що міститься в договорі іпотеки від 01.07.2008 року. За рішенням державного реєстратора від 23.03.2018 року здійснена державна реєстрація права власності на квартиру за позивачем (а.с.130 т.1).

Рішення про прийняття предмету іпотеки у власність банку було прийнято банком у зв`язку з непогашенням ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке міститься в п.4.7 Договору іпотеки.

18.04.2018 року Банк направив на адресу відповідачів вимогу про виселення протягом 14 календарних днів з квартири, зняття з реєстрації місця проживання і звільнення квартири (а.с.131 т.1), однак вказана вимога банку не була виконана відповідачами.

Із викладеного вбачається, що правовідносини, які склались між сторонами у справі, регулюються Законом України «Про іпотеку» та ЖК УРСР

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Як встановлено судом, у договорі купівлі-продажу спірної квартири, який був укладений 01.07.2008 року між продавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і покупцем ОСОБА_1 , а саме в п. 2.1 договору, зазначено, що продаж квартири здійснюється за 332 585,00 грн., з яких 103 085, 00 грн. було передано покупцем продавцям до підписання договору, а решта грошей у сумі 229 500,00 грн. будуть передані продавцям після отримання покупцем кредиту в ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк».

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Тобто, висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира була дійсно придбана в тому числі за кошти відповідачів є цілком обґрунтований.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржником норм закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволені позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: