ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9787/19Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я.
Провадження № 22-ц/817/1104/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 304010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

та сторін-позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 607/9787/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пономаренко Ігор Анатолійович на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2019 року, ухваленого суддею Герчаківською О.Я., повний текст рішення складено 05 вересня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Салій Ганна Ярославівна. про визнання договору купівлі- продажу недійсним та застосування наслідків його недійсності ,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Салій Г.Я., про визнання договору купівлі-продажу недійсним із застосуванням наслідків його недійсності.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її сестра ОСОБА_3 19 березня 2018 року між сестрою позивача та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири, яка знаходиться у АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що даний договір був укладений особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а тому такий правочин повинен бути визнаний судом недійсним. У 2018 році сестра ОСОБА_1 домовилась оформити заповіт в користь відповідача, у зв`язку з чим звернулась до нотаріальної контори, однак замість того, щоб скласти заповіт, як виявилось потім, вона уклала договір купівлі-продажу. У 2017 році у сестри позивача стався інсульт. Перебуваючи у вкрай важкому фізичному та розумовому стані ОСОБА_3 було підписано даний договір, однак коштів за цим правочином вона так і не отримала. Оскільки позивач здійснювала безпосередній догляд за своєю сестрою після того, як її стан здоров`я різко погіршився, а інших родичів у неї немає, дана квартира могла бути частиною спадкового майна, на яке претендувала би ОСОБА_1 .

В подальшому позивачка змінила позовні вимоги і просила визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири з підстав недодержання стороною-покупцем вимог встановлені статтею 203 ЦК України, при укладенні договору волевиявлення сестри ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, коштів від продажу квартири вона не отримувала так як відповідно до вимог статті 1087 ЦК України передача коштів не проходила через установи банку.

Враховуючи наведене позивач просила суд визнати договір купівлі-продажу № 463 від 19 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , недійсним; скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_2 однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Салій Г.Я., про визнання договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , застосування наслідків його недійсності - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пономаренко І.А. поступила апеляційна скарга, в якій скаржник просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Зокрема посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що сестра позивачки ОСОБА_3 , підписувала спірний договір відразу після смерті чоловіка, тобто в пригніченому стані, її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі і правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що відповідачем не проведено оплати договору купівлі-продажу. Суд не взяв до уваги того, що відповідно до вимог ст.1087 ЦК України та постанови правління Нацбанку від 06 червня 2013 року за №210, де зазначено що передача коштів повинна проходити через установи банку. Нотаріус повинен перевіряти підтвердження проведення оплати. Таким чином вважає, спірний договір відповідачем не був виконаний.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, однак про час та дату розгляду цивільної справи повідомлений належним чином, що не перешкоджає відповідно до ст.372 ЦПК України розглянути цивільну справі за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред`явлених у суді першої інстанції вимог, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступоного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу відповідав волі та волевиявленню позивача, оспорюваний позивачем договір відповідає вимогам закону та природі договору купівлі-продажу. Договір укладений в належній формі, зареєстрований в державному реєстрі, тобто дотримані всі умови укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї".

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому в силу статті 79 цього кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А в порядку статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторін правочину, але й інших осіб, визначаючи їх статус як заінтересованих осіб (статті 215, 216 ЦК України).

Така конструкція зазначених статей пов`язана із тим, що особа, яка у порядку статей 15, 16 ЦК України звертається за захистом свого цивільного права чи інтересу, може мати обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності певних цивільних прав або певного майна у інших осіб, оскільки це впливатиме на виникнення у неї конкретного суб`єктивного права.

Позивачка в позовній заяві посилається на те, що продавець квартири була її рідна сестра, договір купівлі квартири було укладено з порушенням вимог статей 215, 203 ,1087 ЦК України та порушує її права, а тому вона як спадкоємець має право на спадкування спадкового майна після смерті рідної сестри ОСОБА_3 .

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

За таких обставин, ОСОБА_1 має право на звернення до суду в порядку статті 216 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з позиціями викладеними у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі за №766/10927/16-ц; від 03 квітня 2019 року у справі за №263/4338/14-ц. та у постанові Верховного Суду України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16.

Відповідно до частини другої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами статей 627, 628 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд має з`ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Судом першої інстанції встановлено, що19 березня 2015 року ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №463.

У відповідності до пункту 1 Договору, ОСОБА_3 передала у власність (продала), а ОСОБА_2 прийняв у власність (купив) квартиру АДРЕСА_1 . Загальна площа цієї квартири становить 33,43 кв. м., житлова площа - 18 кв.м. Опис об`єкта нерухомого майна: однокімнатна квартира.

Згідно пункту 2 Договору, квартира, що відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі довідки № 1074, виданої Житлово-експлуатаційною конторою № 12 житлово-будівельних кооперативів 07 червня 1995 року та зареєстрованої Реєстраційною службою Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 04 березня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Із пункту 4 Договору слідує, що продажна ціна складає 353 300 (триста п`ятдесят три тисячі триста) гривень 00 копійок, які продавець отримала від покупця до підписання цього договору. Сторони своїми підписами на договорі підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у продавця претензій майнового характеру.

Аналізуючи умови договору, можна зробити висновок, що продаж квартири було проведено за домовленістю сторін, кошти були одержані Продавцем від Покупця до підписання цього Договору, сторони визнали дану вартість взаємовигідною, реальною і підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру. На виконання вимог ч. 2 ст. 662 Цивільного кодексу України Продавець передав покупцю всі документи, що стосуються відчужуваної квартири".

А тому, задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що продавцем ОСОБА_3 було отримано від покупця ОСОБА_2 . 353 300, 00 грн грн до нотаріального посвідчення договору, оскільки вказана обставина зазначена у пункті пункті 4. цього договору, який підписаний сторонами та посвідчений нотаріально.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджено належними і допустимими доказами, що відповідачем ОСОБА_2 виконано умови договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2015 року та повністю сплачені обумовлені кошти. Після укладення договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2015 року і до дня смерті ОСОБА_3 жодних претензій до покупця не представляла.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане 14 січня 2019 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області(а.с.6).

Під час розгляду справи, суд першої інстанції встановив, що в момент підписання договору купівлі-продажу квартири від 23 липня 2015 року особи, які його підписали мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Правочин був вчинений у формі, встановленій законом, посвідчений нотаріально та зареєстрований у встановленому порядку. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Посилання на те, що в момент підписання договору сестра ОСОБА_3 в 2017 році захворіла на інсульт і не могла розуміти значення своїх дій суд підставно не взяв до уваги, оскільки договір купівлі продажу квартири було укладено ще до захворювання продавця в березні 2015 року і позивачкою не ставилося з тих підстав визнавати договір недійсним.

Позивачем не доведено, що зміст договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2015 року суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі за №569/7795/17; від 06 грудня 2018 року у справі за №610/3854/16-ц.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судами вимоги статті 1087 ЦК України щодо форми розрахунків за участю фізичних осіб, не пов`язаних із здійсненням ними підприємницької діяльності, є безпідставними та вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання в апеляційній інстанції на відсутність доказів про розрахунок за квартиру є безпідставними.

Статтею 1087 Цивільного кодексу України встановлено, що розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Передбачені граничні суми розрахунків у готівковій формі для фізичних, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

При здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту.

Постановою Правління Національного банку України від 06.06.2013 року N 210 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" закріплені граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між особою за договором купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150000,00 грн.

Закон України "Про нотаріат" та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України N 296/5 від 22.02.2012 р.,який діяв на момент вчинення договору купівлі-продажу, не покладено на нотаріусів обов`язку щодо здійснення ними перевірки дотримання сторонами договорів купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, обмежень розрахунків готівкою в межах граничної суми та не містять положень, які зобов`язували б нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна витребовувати у сторін договору документи, підтверджуючі безготівковість розрахунку.

Норма статті 1087 ЦК України надає право, а не обовязок провадити у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Сторони у договорі мають право обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що листом НБУ від 29 серпня 2013року № 18-111/10879 дано роз`яснення стосовно дотримання фізичними особами вимог законодавства щодо проведення розрахунків у безготівковій формі за договорами купівлі-продажу, що підлягають нотаріальному посвідченню, на суму більше 150000 гривень. Проте лист Національного банку України не є нормативно-правовим актом, а отже не містять загальнообов`язкових норм права. Відповідні зміни до порядку вчинення нотаріальних дій щодо обов`язку нотаріусів перевіряти дотримання вимог про здійснення розрахунків у безготівковій формі внесені не були. На практиці, для нотаріуса достатньо усного підтвердження обох сторін договору що розрахунок здійснений в безготівковій формі.

За недотримання норм щодо граничних сум розрахунків передбачена адміністративна відповідальність за статтею 163-15 КпАП, що накладається на фізичну особу - підприємця, посадових осіб юридичної особи (керівника, головного бухгалтера) за порушення порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), у тому числі перевищення граничних сум розрахунків готівкою тягне за собою накладення штрафу, відповідальність до фізичних осіб (не підприємців) не передбачена і застосовується лише до фізичних осіб-підприємців та посадових осіб юридичних осіб, що не є предметом спору у даній справі.

Одночасно колегія суддів відмічає, що відповідно до статті 5 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду, вбачається доцільним нотаріусам при нотаріальному посвідченні договорів купівлі-продажу доводити до відома сторін правочину зміст зазначених вище норм Положення.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи, відповідно до пункту 12 Договору приватним нотаріусом розяснено сторонам вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину. Зокрема, сторонам роз`яснено статті 182, 657 ЦК України, статті 60, 65 СК України, статтю 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року за № 572 (зі змінами). Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У змісті Договору зазначено, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи норми матеріального права які регулюють дані правовідносини, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що умови договору купівлі- продажу не були виконані. Позивач не довела, що волевиявлення ОСОБА_3 на час вчинення правочину не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Сторони при вчиненні цього правочину дотримались вимог закону, будь-яких правових наслідків для визнання його недійсним позивачем не наведено, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог. Цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин і повністю відповідає їх дійсним намірам.

У відповідності до ч.2 ст 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Переглядаючи справу у апеляційному порядку, судова палата враховує конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених статтями 215,203 ЦК України, застосовуючи загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права» та з урахуванням викладеного, колегія вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у скасуванні рішення першої інстанції та задоволення її позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та застосування наслідків його недійсності.

Суд першої інстанції підставно відхилив подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності, оскільки прийняв рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав безпідставності позовних вимог. Відповідно до абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і взаємний зв`язок доказів в сукупності, встановивши правовідносини, які впливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають до застосуванню до цих правовідносин, колегія приходить до висновку про законність і достовірність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пономаренко Ігор Анатолійович - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 14 грудня 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.