Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 310/5833/16

провадження № 61-43770св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач 1 - ОСОБА_1 ,

відповідачі 1: - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа 1 - приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чичекова Ганна Савеліївна,

позивач 2 - ОСОБА_2 ,

відповідач 2 - ОСОБА_1 ,

треті особи 2 - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чичекова Ганна Савеліївна, Реєстраційний відділ виконавчого комітету Бердянської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2018 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гонар М. С., Кочеткової І. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами (з урахуванням уточнень) до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 30 липня 1977 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, від якого у них народилося двоє дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 З 1990 року подружжя припинили спільне проживання та введення спільного господарства, однак шлюб між ними розірвано не було.

З 1994 року ОСОБА_4 став проживати разом з матір`ю позивачки - ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , з якими проживала і вона.

В уточненому позові позивачка зазначила інші обставини, а саме, що до 2004 року ОСОБА_4 мешкав у квартирі АДРЕСА_2 , яку ОСОБА_2 будучи членом ЖБК «Орбіта» придбала для своєї родини, за яку подружжя разом повністю виплатили пайовий внесок, а тому ОСОБА_1 вважає, що ця квартира була набута подружжям ОСОБА_7 у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, залишивши складений за життя заповіт, яким все своє майно, яке буде належати йому на час смерті, заповідав ОСОБА_1 .

До спадкового майна входить нерухоме майно, яке належало спадкодавцю на праві приватної власності: житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на підставі договору дарування № 5796 від 25 грудня 2000 року, та 1/2 частка квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_3 (далі - квартира), що належала на праві спільної сумісної власності подружжя.

24 липня 2015 року вона звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, а 26 грудня 2015 року до цього ж нотаріуса звернулась з заявою про прийняття спадщини за законом і ОСОБА_2 , оскільки у зв`язку з тим, що вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з померлим та є пенсіонером, то вона претендує на обов`язкову частку у спадщині.

За цих обставинах та маючи бажання зменшити обсяг спадкового майна 01 вересня 2015 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру їх спільному синові - ОСОБА_3 , і таким чином позбавила її як спадкоємця за заповітом права на спадкування частки спадкодавця у цій квартирі.

Вважає, що ОСОБА_2 не мала права розпорядитись 1/2 часткою квартири, яка належала померлому ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки право на цю частку вона успадкувала за заповітом.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування спірної квартири від 01 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та стягнути солідарно з відповідачів на її користь судові витрати.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 (з урахуванням уточнень) про встановлення факту належності майна на праві особистої приватної власності.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 28 грудня 1999 року, право власності на спірну квартиру належало кооперативу «Орбіта», а після сплати нею пайового внеску рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради право власності на цю квартира оформлено за нею.

Дану квартиру вона отримала у власність завдяки перебуванню в будівельному кооперативі його членом, та, отримавши кредит для сплати пайового внеску, декілька років погашала останній. ОСОБА_2 просила встановити, що спірна квартира належала їй на праві особистої приватної власності в період з 28 грудня 1991 року по 01 вересня 2015 рік.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року було об`єднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права одноосібної приватної власності на спірну квартиру з позовними вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 10 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві особистої приватної власності у період до 01 вересня 2015 року ОСОБА_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у позові ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що подружжя ОСОБА_7 з 1990 року стали проживати окремо та перестали вести спільне господарство, тобто з цього часу шлюбні відносини між ними фактично припинились, а тому сплативши за квартиру всі пайові внески протягом періоду з 1990 року по 1993 рік самостійно, ОСОБА_2 набула право особистої приватної власності на цю квартиру як член ЖБК, який повністю сплатив вартість паю.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

від 10 січня 2018 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чичековою Г. С., часткового недійсним в частині дарування 3/10 часток цієї квартири. В іншій частині позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Постанова суду мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції не врахував заробітну плату позивачки до 1991 року, а також те, що внесені на погашення пайового внеску у 1990 році кошти у сумі 6 873,43 крб., є спільними коштами подружжя ОСОБА_7 , незалежно від того, що ОСОБА_4 почав проживати в цей період разом зі своїм батьком у приватному будинку, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження іншого джерела доходу крім заробітної плати до 1991 року, та внесення неї зазначеної суму за власні кошти.

Що стосується внесення решти коштів у розмірі 4 992,41 руб., які вносились вже після 1990 року та до 01 квітня 1993 року, апеляційний суд зазначив, що за відсутності доказів з боку спадкоємиці за заповітом - ОСОБА_1 щодо розміру сплачених спадкодавцем сум та періоду їх внесення, слід брати до уваги письмовий доказ - довідку ЖБК «Орбіта», згідно з якою решту коштів вносила ОСОБА_2 .

Зважаючи на вказані обставини, ОСОБА_4 на сплачену суму приходиться 3/10 частин спірної квартири, а ОСОБА_2 - 7/10 частини. Тому розпорядитись остання могла лише своєю часткою у розмірі 7/10 часток квартири, а не всією квартирою в цілому.

Короткий зміст вимог та доводів,наведених у касаційній скарзі:

31 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2018 року та залишити в силі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 січня 2018 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що з 1990 року ОСОБА_4 не проживав однією сім`єю та не вів спільне господарство з ОСОБА_2 , а з 1994 року став проживати з ОСОБА_8 .

Судом апеляційної інстанції не враховано пункт 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», відповідно до якої спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Виходячи з зазначеного, висновки суду апеляційної інстанції є необґрунтованими, що позивачем ОСОБА_2 не доведено джерело її доходу, оскільки пайові внески за спірну квартиру сплачені ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4 , і остання не зобов`язана доводити джерело її доходу, а навпаки в даному випадку саме спадкоємець повинен доводити право спадкодавця на кошти, за рахунок яких внесено пайовий внесок.

Доводи інших учасників справи:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду відзив, в якому просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 310/5833/18 з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст обставин справи:

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 30 липня 1977 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської Ради народних депутатів № 290 від 03 липня 1989 року було затверджено списки членів житлово-будівельного кооперативу на заселення 141-квартирного будинку ЖБК «Орбіта» по АДРЕСА_4 , серед яких є ОСОБА_2 .

Для будівництва цього житлового будинку ЖБК «Орбіта» звернулося до Бердянського відділення Промстройбанку з заявою-зобов`язанням на отримання позики у сумі 403 000 крб.

Згідно довідки ЖБК «Орбіта» № 135 від 01 грудня 1999 року ОСОБА_2 за спірну квартиру, виплатила пайовий внесок у сумі 11 865,84 крб.

Відповідно до свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, виданого 28 грудня 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради № 752 від 24 грудня 1999 року, квартира належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом та витягом з Державного реєстру прав.

З 1990 року ОСОБА_4 перестав проживати однією сім`єю та вести спільне господарство з ОСОБА_2 , оскільки перейшов жити до свого батька у будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а з 1994 року став проживати разом з ОСОБА_8 та її дочкою ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, залишивши складений за життя заповіт, яким все своє майно, яке буде належати йому на час смерті, заповідав ОСОБА_1 .

Згідно довідки приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Дмитренко М.Р. № 84/02-14 від 16 березня 2016 року, після померлого ОСОБА_4 , із заявами про прийняття спадщини звернулись: за заповітом від 13 травня 2014 року - ОСОБА_1 , за законом - ОСОБА_2

За нотаріально посвідченим договором дарування від 01 вересня 2015 року ОСОБА_2 подарувала сину ОСОБА_3 спірну квартиру.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» (далі - ЗУ «Про власність) та частини першої статті 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення правовідносин між подружжям Татарікових, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (аналогічні положення з частиною 6 статті 57 Сімейного Кодексу України).

Згідно зі статтями 15, 17 ЗУ «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, та вбачається з матеріалів справи згідно з квитанцій від 26 липня 1990 року та від 26 грудня 1990 року ОСОБА_2 було сплачено за квартиру 6873, 43 руб.

Щодо сплати решти суми у розмірі 4 992,41 руб. матеріали справи не містять квитанцій щодо їх внесення до ЖБК, але їх сплата підтверджується лише загальною вищенаведеною довідкою.

Також судом апеляційної інстанції встановлено розмір доходів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до 1991 року.

Тому колегія суддів, погоджується з висновком апеляційного суду, про те, що внесені на погашення пайового внеску у 1990 році кошти у сумі 6 873,43 крб, є спільними коштами подружжя ОСОБА_7 , незалежно від того, що ОСОБА_4 почав проживати в цей період разом зі своїм батьком у приватному будинку, оскільки ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження іншого джерела доходу крім заробітної плати до 1991 року.

Також правильним є висновки суду апеляційної інстанції, що у члена ЖБК виникає право власності на надану йому у користування квартиру при повному внесенні пайового внеску за неї. Тому в разі, коли право на пай, в зв`язку з повною виплатою якого виникло право власності на квартиру в будинку ЖБК, належало й іншим особам (другому з подружжя), останні з цих підстав набувають право власності на квартиру пропорційно їх частці паю в загальній сумі внесеного за квартиру пайового внеску.

Установивши, що частка паю за спірну квартиру внесена у період шлюбу і за рахунок спільних коштів, а також враховуючи відсутність документів на спростування цих обставин, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира була спільною власністю подружжя, пропорційною їх частці паю в загальній сумі внесеного за квартиру пайового внеску у 1990 році.

Тому, виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_2 не мала права відчужувати 3/10 частин спірної квартири, оскільки квартира на час укладання договору дарування не належала їй особисто, тому висновок суду апеляційної інстанціє щодо визнання договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , частково недійсним в частині дарування 3/10 часток цієї квартири, яка є пропорційна частці паю в сумі 6 873,43 крб. сплачених, подружжя ОСОБА_7 є правильним.

Доводи касаційної скарги, що з 1990 року ОСОБА_4 не проживав однією сім`єю та не вів спільне господарство з ОСОБА_2 , а кошти, які сплачені нею за спірну квартиру, були сплачені вже після припинення шлюбу та походження їх не потребує доказуванню є необґрунтованими, та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, оскільки зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу

ОСОБА_2 без задоволення, а постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко