Провадження № 2/760/6122/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Усатової І.А.,

при секретарі - Мелешко О.С.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом та просить розірвати шлюб, укладений між сторонами, відновити позивачці дошлюбне прізвище - ОСОБА_3 , а також визнати за позивачкою право власності на 2/3 частини об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а саме - квартири АДРЕСА_1 , та зняти з квартири арешт, накладений приватним виконавцем Телявським А.М.

Одночасно з позовом позивачем було подано заяву про забезпечення позову у справі шляхом заборони приватному виконавцю Телявському А.М. вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, квартири АДРЕСА_1 , в тому числі, але не виключно, передавати майно відповідачеві, проводити виконавчі дії в рамках відкритого виконавчого провадження, виставляти арештоване майно на торги чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупинити продаж арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову у такий спосіб позивач зазначає, що 15.03.2015 між відповідачем та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» укладено кредитний договір № 1006-007/05Р на суму 35 000 (тридцять п`ять тисяч) доларів США, відповідно до умов якого, відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві спільної сумісної власності майно - квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому, 26.09.2007, відповідно до договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 15.03.2019 № 1006-007/05Р, внесено зміни до вказаного договору, які полягають в збільшенні розміру кредитного зобов`язання до 105 000 (сто п`ять тисяч) доларів США. У зв`язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо виплати кредиту, банк звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Заявник вказала, що відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.05.2017 по справі № 760/1142/16-ц позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Правекс-Банк» задоволено, стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором № 1006-007/05Р від 15.03.2005 в розмірі 75 159,36 доларів США та судовий збір в розмірі 25 534,23 гривень. Вказане рішення набрало законної сили та відповідно до постанови приватного виконавця Телявського А.М. від 24.01.2019 ВП № 58180382 відкрито виконавче провадження на виконання рішення суду по справі № 760/1142/16-ц. В той же день, 24.01.2019, приватним виконавцем накладено арешт, в тому числі, на майно відповідача, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

Заявник посилається на те, що про вказане вище судове рішення, їй стало відомо в момент, коли було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно. Також, 11.05.2019 приватним виконавцем Телявським А.М. здійснено опис вказаної квартири. Тобто, на переконання позивача, арешт накладено на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а розподіл вказаного майна буде предметом розгляду позовної заяви.

Заявник вказує на те, що аналізуючи норми Закону України «Про виконавче провадження», та той факт, що рішення судів України, які набрали законної сили є обов`язковим для виконання, з огляду на відкрите виконавче провадження та арешт майна, існує ризик примусової реалізації об`єкту спільної сумісної власності подружжя за існуючими борговими зобов`язаннями Відповідача.

З огляду на вищевказані факти, позивач просить суд здійснити заходи забезпечення позову для реалізації в подальшому своїх законних прав та обов`язків.

Розглянувши обґрунтування заяви про забезпечення позову та вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обгрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Так, позивач у своєму позові просить, зокрема, визнати за нею право власності на 2/3 частини об`єкта спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , та зняти з квартири арешт, накладений приватним виконавцем Телявським А.М.

При цьому, вбачається, що позивач просить визнати право власності на вказане майно в порядку поділу спільного майна подружжя.

Так, позивач у своїй заяві про забезпечення позову просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони приватному виконавцю Телявському А.М. вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, квартири АДРЕСА_1 , в тому числі, але не виключно, передавати майно відповідачеві, проводити виконавчі дії в рамках відкритого виконавчого провадження, виставляти арештоване майно на торги чи виконувати щодо нього інші зобов`язання, зупинити продаж арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на що суд зазначає наступне.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Разом із тим, до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа.

Так, предметом спору у дані справі є саме розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та зняття арешту зі спірної квартири, а не оскарження рішення, дій або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, та не оскарження виконавчого документу боржником.

Таким чином, суд вважає необгрунтованою вимогу заявника про заборону приватному виконавцю Телявському А .М. вчиняти будь-які дії щодо предмету спору, квартири АДРЕСА_1 , в тому числі, але не виключно, передавати майно відповідачеві, проводити виконавчі дії в рамках відкритого виконавчого провадження, виставляти арештоване майно на торги чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Щодо заявленої вимоги про зупинення продажу арештованого майна - квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, позивач не обґрунтувала у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду у справі про поділ майна подружжя з огляду на те, що спірна квартира була передана АКБ «Правекс-Банк» в іпотеку на забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, а відтак позивач усвідомлювала ризики невиконання її чоловіком зобов`язань за кредитним договором, зокрема можливість примусової реалізації спірної квартири на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості.

За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача цього нерухомого майна, навіть якщо до його відома не була доведена інформація про обтяження цього майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у такому обсязі і на таких умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. До того ж, за змістом частини четвертої статті 65 СК України договори кредиту та іпотеки, укладені в інтересах сім`ї, створюють обов`язки для обох із подружжя. Позивач не надала будь-яких доказів на підтвердження того, що договір іпотеки та договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки були укладені ОСОБА_2 всупереч інтересам сім`ї і не ставила питання про визнання їх недійсними.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд звертає увагу на те, що у зв`язку з невиконанням боржником рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.05.2017, яким стягнуто з відповідача на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 1006-007/05Р від 15.03.2005 в розмірі 75 159,36 доларів США та судовий збір в розмірі 25 534,23 гривень, на виконанні у приватного виконавця Телявського А.М. перебуває виконавче провадження з виконання вказаного вище рішення суду.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Зупинення продажу арештованого нерухомого майна порушує права ПАТ КБ «Правекс-Банк», як стягувача у виконавчому провадженні, а тому суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-159, 260, 353, 354 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: