Провадження № 22-ц/801/2288/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 рокуСправа № 127/19171/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу № 127/19171/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Бойка В.М. в порядку спрощеного провадження, повний текст рішення складено 19.09.2019 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 23.06.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 1100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Де зазначено, що клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач зазначає, що відповідач належним чином не виконувала зобов`язання відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим станом на 25.06.2019 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 81202,56 грн., з яких: 1197,90 грн. - заборгованість за кредитом, 71361,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4300 грн. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3842,98 грн. - штраф (процентна складова).

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2019 року позов задоволено частково. Вирішено: стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором № б/н від 23.06.2012 року у розмірі 1197, 90грн грн. та судовий збір у розмірі 119,79 грн.; в решті вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині відмови суду у стягненні процентів та неустойки, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку в частині незадоволених позовних вимог, як таке, що ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вимоги апеляційної скарги зводяться до того, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору; заперечень щодо Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, відповідачем не надано.

Зазначає, що відповідач частково погашала заборгованість, тобто погоджувалась з умовами користування кредитними коштами, в тому числі і обов`язком щодо сплати відсотків та неустойки у зв`язку з порушенням зобов`язань. Скаржник вказує, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту; що при ухваленні рішення суд не мав брати до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З урахуванням зазначеного, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2019 року в частині відмови у стягненні заборгованості з процентів та неустойки і ухвалити, в цій частині, нове судове рішення, задовольнивши позовні вимоги банку у вказаній частині, в іншій частині рішення залишити без змін та вирішити питання судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає в повній мірі.

Судова повістка-повідомлення вінницьким апеляційним судом Вінницької області відповідачу направлялася за зареєстрованим її місцем проживання, відповідно до вимог п.1 ч.7 ст. 128 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, оскаржуване рішення перевіряється в частині відмовлених позовних вимог.

Задовольняючи позов лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у сумі 1197,90 грн., суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» Кредитного договору б/н від 23.06.2012 року, відповідач отримав кредит у розмірі 1100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Даний Кредитний договір складається з Анкети-Заяви Позичальника, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів.

Відповідно до Розрахунку заборгованості, відповідач належним чином не виконував зобов`язання відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим, станом на 25.06.2019 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 81202,56 грн., з яких 1197,90 грн. - заборгованість за кредитом, 71361,68 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4300 грн. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3842,98 грн. - штраф (процентна складова).

Далі суд керувався нормами ст. ст. 202, 203, 204, 207, 526, 549, 551, 626, 628, 633, 638, , 1050 1054, 1055,1048, 1049 ЦК України; брав до уваги надані позивачем: витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Умови та правила надання банківських послуг» і «Правила користування платіжною карткою» та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Такий висновок суд мотивував наступним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1).

Згідно вимог ч.4 ст. 203 цього Кодексу правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Далі суд зазначає, що з наданої позивачем ксерокопії анкети-заяви позичальника, не вбачається у якому розмірі було встановлено кредитний ліміт на карті; у ній не вказаний номер картки, яку отримав відповідач; не зазначена процентна ставка, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Заява клієнта та інші матеріали, надані банком, не містять доказів того, що відповідач отримав платіжну картку та ПІН-код.

Ще суд виходив з того, що Позивач, крім самого розрахунку заборгованості за кредитним договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, як невід`ємні частини договору та дійшов правильного висновку про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів розумів відповідач та ознайомився і погодився з вказаними у ньому розцінками, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку; також відсутні докази, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), розмірів і поряду їх нарахування, вказаних у позові.

Те, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, судом правильно обгрунтовано тим, що цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Така думка висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростована позивачем при розгляді даної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів дійсно не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З огляду на викладене, суд правильно вважав, що відсутні правові підстави для задоволення всіх інших позовних вимог, крім стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Такий висновок суду грунтується ще і на нормах Закону України № 1023-ХII від 12.05.1991 року «Про захист прав споживачів»; п.19 Резолюції Генеральної Аасамблеї ООН щодо керівних принципів для захисту інтересів споживачів. Відповідає такий висновок суду і правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №136/695/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції не мав брати до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки у даній справі відповідачем, у встановленому законом порядку, не оспорювалися умови Договору, тому він згоден з ними; крім того, матеріали справи не містять заперечень відповідача щодо наданих позивачем Умов та Правил надання банківських послуг; відповідач частково погашала заборгованість, чим погоджувалася з умовами користування кредитними коштами; ці всі доводи суперечать встановленим обставинам про відсутність підписів відповідача у наданих позивачем витягах з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, а також вимогамЗакону України № 1023-ХII від 12.05.1991 року «Про захист прав споживачів» і п.19 Резолюції Генеральної Аасамблеї ООН щодо керівних принципів для захисту інтересів споживачів, на які посилався суд в оскаржуваному рішенні, тому вони не спростовують рішення суду першої інстанції.

Не спростовують рішення суду і інші доводи апеляційної інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, досліджених та взятих до уваги судом першої інстанції, на власну користь без врахування зазначених правових вимог.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Враховуючи викладене та норму ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя В.С. Марчук