Справа № 357/4976/19
Головуючий у суді першої інстанції: Бондаренко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.

при секретарі Кибукевич О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року, постановлену у складі судді Бондаренко О.В., у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплоімпульс», третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

08.05.2019 ОСОБА_2 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТОВ «Теплоімпульс», третя особа: ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги, предметом позову якої є стягнення з відповідача заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги в розмірі 1 469 000 грн., 3 % річних в розмірі 44 070 грн. та судових витрат.

Враховуючи ціну позову, разом з позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на грошові кошти ТОВ «Теплоімпульс» в розмірі 1 513 070 грн. 00 коп., що знаходяться на банківських рахунках товариства, а виконання вказаної ухвали покласти на Білоцерківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління у Київській області.

Заяву мотивував тим, що 30.12.2011 ОСОБА_2 та ТОВ «Тепелоімпульс» в особі керівника ОСОБА_3 уклали договір № 30/12/11 про надання поворотної фінансової допомоги, за умовами якого ОСОБА_2 надає ТОВ «Теплоімпульс» фінансову допомогу строком на 5 років в розмірі 60 000 дол. США, що еквівалентно 480 000 грн. Кінцевий термін повернення коштів 31.12.2016. Як зазначив позивач, 28.01.2013 директор товариства ОСОБА_3 повернув частину коштів у розмірі 133 000 грн. Проте в подальшому заборгованість більше не погашалась, у зв`язку з чим в позивача виникло право стягнення з позичальника крім основної суми заборгованості, ще й 3 % річних. Враховуючи суму стягнення, позивач переконаний, що відповідач може скористатись своїм правом на розпорядження грошовими коштами та витратити їх на особисті цілі, що призведе до неможливості виконання рішення суду в майбутньому чи утруднить його виконання. Саме такий вид забезпечення заявник вважає співмірним заявленому позову та таким, що не порушує права та інтереси відповідача. Тобто, на думку позивача, у суду є достатні підстави для задоволення заяви.

Ухвалою від 15.05.2019 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, мотивуючи таке рішення тим, що заявником не зазначено обставини, які підтверджують існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з урахуванням того, що відповідачем на користь позивача сплачено частину суми за договором. Також не обґрунтовано те, що вказаний захід забезпечення позову не обмежить можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном. Крім того, заявником не надано доказів щодо порушення відповідачем прав позивача та його намірів розпорядитися всіма грошовими коштами та витратити їх на особисті цілі чи передати іншим особам. Заява містить посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, тоді як належного обґрунтування таких обставин суду не надано.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, 15.06.2019 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що подальше незабезпечення позову призведе до ускладнення захисту його прав, оскільки підписував договір поворотної фінансової допомоги та забезпечив повернення частини позики колишній директор ТОВ «Теплоімпульс» ОСОБА_3 , а на даний час керівником відповідача є зовсім інша особа. ОСОБА_2 вражає, що Білоцерківський міськрайонний суд Київської області при вирішенні заяви діяв упереджено та з порушенням норм процесуального права.

Також необґрунтованим висновком, що стало підставою для сумнівів у законності ухвали, як зазначає апелянт, є посилання суду першої інстанції на відсутність існування реальної загрози виконанню судового рішення, у зв`язку з частковим виконанням у 2013 році умов договору. Враховуючи зазначені обставини просив скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2019 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (ч. 1 ст. 360 ЦПК України).

Представник відповідача - директор ТОВ «Теплоімпульс» скористався своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, і 18.07.2019 направив до суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому звернув увагу суду на те, що позивачем за період з 31.12.2016 по сьогоднішній день не було надано жодного доказу звернення до ТОВ «Теплоімпульс» щодо повернення поворотної фінансової допомоги. Також представник відповідача зазначив, що на договорі поворотної фінансової допомоги не міститься печатка юридичної особи, тоді як законодавством, чинним на момент укладення договору, було передбачено вимогу ставити печатку на господарських договорах. Крім того, облікові регістри бухгалтерського обліку, касові документи та банківські виписки ТОВ «Теплоімпульс» не містять інформації про надходження коштів по договору, у зв`язку з чим директор ТОВ «Теплоімпульс» заявив, що відповідач не отримував поворотної фінансової допомоги від ОСОБА_2 , доказом чого надав висновок економічної експертизи № 621 від 06.06.2019.

Також представник відповідача повідомив, що 02.07.2019 він направив до Білоцерківського відділу поліції звернення про скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_3 щодо заволодіння коштами відповідно до договору про поворотну фінансову допомогу № 30/12/11 і вже 03.07.2019 вказані відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001856 та розпочато досудове розслідування.

З огляду на наведені обставини, зазначає представник відповідача, є підстави вважати, що позивач та його представник намагаються заволодіти коштами відповідача та заблокувати діяльність юридичної особи шляхом накладення арешту на грошові кошти, у зв`язку з чим представник відповідача просив відмовити представнику ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.05.2019, та зазначену ухвалу залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з наведених у ній підстав, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким забезпечити позов ОСОБА_2 .

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні просив забезпечити позов ОСОБА_2 .

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та відзив представника відповідача, заслухавши пояснення представника апелянта та третьої особи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, з огляду на наступне.

З положень ч. 2 ст. 149 ЦПК України вбачається, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом, під час розгляду заяви, негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності вартості майна, на яке позивач заявляє прохання накласти арешт.

Так, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заява про забезпечення позову не містить обставин, які підтверджують реальність загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та не обґрунтовано те, що вказаний захід забезпечення позову не призведе до незворотних наслідків, спричинених обмеженням можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном. А посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 впевнений в тому, що відповідач може скористатись своїм правом на розпорядження всіма грошовими коштами та витратити їх на особисті цілі або передати іншим особам, є лише припущенням, яке не може вважатися достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, в розумінні ст. 149 ЦПК України, у зв`язку з чим такі аргументи колегією суддів не беруться до уваги.

У роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 4 постанови від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" чітко зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17.10.2018 по справі №183/5864/17-ц дійшов висновку, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Колегією суддів встановлено, що у заяві ОСОБА_2 зазначено лише мотиви, що підтверджують наявність спору між сторонами. Вказана обставина також визнається і відповідачем, про що представник відповідача - директор ТОВ «Теплоімпульс» Михайлик О.В. висловився у відзиві на апеляційну скаргу, де зазначив, що спір виник щодо природи спірного договору, а не лише щодо суми стягнення.

Разом з тим, заява позивача не містить доказів необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, як і доказів ухилення відповідача від виконання умов договору після пред`явлення йому вимоги чи подання позову до суду. Натомість, як вірно встановив суд першої інстанції, заява містить лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, без достатнього обґрунтування, що не є достатньою підставою для забезпечення позову.

Також колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що не знайшли свого підтвердження доводи апелянта щодо упередженості суду при постановленні спірної ухвали, яка полягала в посиланні на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.11.2018 у справі № 752/6255/18, оскільки таке право суду передбачене ч. 4 ст. 263 ЦПК України, за змістом якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення вважається законним та обґрунтованим, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України передбачено право суду апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданої в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року, залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлений 09.08.2019.

Суддя-доповідач

Судді