ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1392/19 Справа № 206/1676/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А.О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Свистунової О.В., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Абсолютний стиль» про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі-продажу та стягнення сум та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення пені та завданих збитків, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Абсолютний стиль» про захист прав споживачів, розірвання договору купівлі-продажу та стягнення сум.

В червні 2017 року до Самарського районного суду м.Дніпропетровська надійшов зустрічний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення пені та завданих збитків.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Зустрічний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволено частково.

Розірвано договір купівлі-продажу № 022904-6 будівельних систем «Velox», укладений 29 квітня 2008 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ) понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн., та 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу, загалом 2640 (дві тисячі шістсот сорок) гривень 00 коп.

У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2018 року у справі №206/1676/16-ц в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині часткового задоволення зустрічного позову, та ухвалити в цих частинах нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 за первісним позовом - задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 квітня 2008 року між сторонами по справі було укладено договір купівлі-продажу №022904-6, за умовами якого приватний підпиємець ОСОБА_2 зобов`язалась поставити ОСОБА_1 будівельну систему «Velox» вартістю 109 528,77 грн. (том 1 а.с.47-48).

Відповідно до пункту 2.2 договору продавець зобов`язаний передати товар покупцеві протягом 30 днів з моменту повної оплати товару, але не пізніше 10 червня 2008 року.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що товар поставляється за адресою: АДРЕСА_3 .

Умовами договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року передбачено, що розвантажувальні роботи за адресою поставки не включаються до вартості товару (п. 2.7).

Пунктом 5.2. договору передбачено, що у разі немотивованої відмови покупця прийняти товар, або несвоєчасне прийняття товару по даному договору, покупець виплачує продавцю пеню в розмірі 0,02% від суми договору за кожний длень прострочки, а також усі витрати пов`язані з цим.

Пунктом 5.3. договору передбачено, що у разі порушення строку поставки товару по даному договору більш ніж на 5 робочих днів, продавець виплачує покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості товару по даному договору, за кожен день прострочки.

Пунктом 7.2. договору встановлено, що договір вступає в законну силу з моменту підписання сторонами і внесення покупцем попередньої оплати та діє до його повного виконання сторонами.

Відповідно до п.7.3. договору, договір може бути розірваний тільки зі згоди обох сторін і після підписання сторонами відповідної згоди.

На виконання вимог зазначеного договору ОСОБА_1 було сплачено вартість товару, що не заперечувалось сторонами по справі.

10 червня 2008 року між сторонами по справі було укладено додаткову угоду до договору купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року, за умовами якої (п.п.1,2) сторони дійшли згоди про залишення зазначеного товару на відповідальне зберігання на складі приватного підприємця ОСОБА_2 та про відсутність взаємних претензій з питань: немотивованої відмови покупця від товару або несвоєчасного прийому товару, порушення строків поставки товару більше ніж на 5 днів, неповної поставки товару у визначений договором від 29 квітня 2008 року строк, сплати відповідного розміру пені за порушення кожної із зазначених вище умов (том 1 а.с. 49).

23 жовтня 2008 року між сторонами по справі укладена додаткова угода № 2 до договору купівлі-продажу від 29 квітня 2008 року відповідно до якої, сторони дійшли згоди про розірвання договору купівлі-продажу з викупом продавцем будівельної системи «Velox» за 83 620,00 грн., вартість якої ОСОБА_2 зобов`язалась виплатити протягом чотирнадцяти днів з моменту укладення додаткової угоди № 2 (том 1 а.с.50).

Відповідно до листа від 14 січня 2009 року, ОСОБА_1 запропонував поставити товар до 30 січня 2009 року на умовах укладеного договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року (том 3 а.с.6).

В листі від 12 квітня 2009 року ОСОБА_1 , у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за укладеним договором, повідомив про свій намір розірвати укладений договір №022904-6 від 29 квітня 2008 року (том 3 а.с.7).

22 квітня 2009 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 , що вона виконує умови укладеного договору, натомість внаслідок неготовності ОСОБА_1 отримати товар з різних причин, договір не виконується (том 3 а.с.10).

В листі від 10 червня 2009 року, ОСОБА_1 просив здійснити поставку товару згідно до умов договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року за адресою: АДРЕСА_4 , 22 червня 2009 року у період часу з 15:00 по 17:00 годин (том 3 а.с.8).

Листом від 16 червня 2009 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про готовність здійснити поставку товару проте, у зв`язку з тим, що минула поставка не відбулася з вини ОСОБА_1 (відсутність вантажників) просила забезпечити відвантаження вантажу за його рахунок (том 3 а.с.11).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу розірваним та стягнення збитків - задоволено частково.

Визнано договір купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року, укладений позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , розірваним з 12 квітня 2009 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 109 582,77 грн. (сто дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят дві грн. 77 коп.)

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в сумі 1095,83 грн.( одна тисяча дев`яносто п`ять грн. 83 коп.)

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди - відмовлено у повному обсязі (том 1 а.с.52-53).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 липня 2014 року касаційні скарги ОСОБА_1 та приватного підприємця ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 1 а.с.54-57).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено. Апеляційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року - скасовано та ухвалено нове, яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до приватного підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів, моральної шкоди та неустойки відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного підприємця ОСОБА_2 пеню за договором купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року за період з 01 грудня 2010 року по 01 березня 2012 року у розмірі 9993,95 грн. та витрати на зберігання товару за період з 01 лютого 2009 року по 30 вересня 2009 року в розмірі 17528,00 грн., а всього - 27521,95 грн. Приватному підприємцю ОСОБА_2 у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 275,22 грн. (том 1 а.с.58-61, 116-118).

Згідно із ч.4,7 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Так, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року встановлено, що саме ОСОБА_1 було немотивовано проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару.

Також встановлено, що розумні строки, за зберігання товару ФОП ОСОБА_2 до моменту звернення ОСОБА_1 до суду із позовом у 2009р.

З наданих ОСОБА_2 документів вбачається, що 01 березня 2012 року, 01 січня 2013 року, 06 січня 2014року, 01 січня 2015 року 01 січня 2016 року01 січня 2017р. вона передала на зберігання придбаний ОСОБА_1 товар (том 2 а.с.34-181).

Відповідно до копій договорів зберігання товару, товарних чеків, актів прийому-передачі матеріалів на зберігання, актів виконаних робіт за цими договорами, послуги по зберіганню товару надавались по грудень 2017 року.

01 лютого 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 продала фізичній особі-підприємець ОСОБА_5 товар (будівельні системи «Velox»), що підтверджується договором купівлі-продажу і додатком до договору, актом приймання-передачі (том 2 а.с.30-33).

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду, на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

З правової позиції викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-75цс13 вбачається, що оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто, у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Таким чином, не вбачається наявних істотних порушень умов укладеного договору в розумінні ст. 651 ЦК України з боку ОСОБА_2 , а натомість саме ОСОБА_1 немотивовано проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару, що підтверджується відсутністю його відповіді на лист ОСОБА_2 , в якому вона вказала, що приймаючи до уваги факт неприйняття ним товару, наступна поставка повинна здійснюватись за його рахунок.

Тобто своїх заперечень, з приводу запропонованого ОСОБА_2 в листі варіанту поставки, ОСОБА_1 не висловив, а тому дії ФОП ОСОБА_2 відповідали умовам договору та домовленостям сторін.

До такого ж висновку дійшов і апеляційний суд Дніпропетровської області у своєму рішенні від 19 березня 2015 року і Вищий спеціалізований суд України в ухвалі від 02 липня 2014 року залишаючи рішення без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, з цього часу нічого не змінилося, жодних дій ОСОБА_1 не вчинялося, договір продовжує свою дію, а тому відмова від прийняття товару ОСОБА_1 не мотивована досі.

Також в матеріалах справи відсутнє підтвердження отримання ОСОБА_2 пропозиції ОСОБА_1 про розірвання договору.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині розірвання договору купівлі - продажу, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 немотивовано проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару та не доведено настання реальних збитків та (або) упущеної вигоди, оскільки продавець не відмовлявся виконати умови зобов`язання і в його діях відсутня вина, у зв`язку із чим відсутні підстави для розірвання договору з підстав викладених у позові ОСОБА_1 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77грн. та процентів за користування грошовими коштами у сумі 97427,23грн..

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідна правова позиція викладена у поставнові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі № 6-158цс12.

Судом першої інстанції встановлено, що ФОП ОСОБА_2 отримала кошти у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109 582,77грн. відповідно до умов укладеного договору купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року до виникнення спору про розірвання цього договору.

Істотні порушення договору зі сторони ФОП ОСОБА_2 не встановлені.

Крім цього проценти не передбачені укладеним договором.

Таким чином відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77грн., суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що не підлягають поверненню кошти у сумі попередньої оплати товару у розмірі 109582,77грн., то і не підлягає поверненню і інші кошти нараховані на цю суму.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 в частині розірвання договору купівлі-продажу, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що саме ОСОБА_1 було проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару, тобто у невиконанні договору наявна вина ОСОБА_1 , то договір купівлі-продажу №022904-6 від 29 квітня 2008 року слід розірвати з наявних істотних порушень умов укладеного договору в розумінні ст. 651 ЦК України з боку ОСОБА_1 .

Щодо зустрічних позовних вимог ФОП ОСОБА_2 про стягнення пені в розмірі 7999,54грн. за період 20.04.2016р. по 20.04.2017р. і збитків в розмірі 146580грн. за період з 01.03.2012р. по 01.01.2017р.

Дійсно ОСОБА_1 було проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару у 2009 році, пеня передбачена п. 5.2 договору №022904-6 від 29 квітня 2008 року, а саме: у випадку невмотивованої відмови покупця від прийому товару, та/або у випадку несвоєчасної прийомки товару, покупець виплачує продавцю пеню в розмірі 0,2 % від суми договору за кожен день прострочення, а також витрати, які з цим пов`язані.

Проте пеня пов`язана з порушенням умов договору, а саме у випадку невмотивованої відмови покупця від прийому товару, та/або у випадку несвоєчасної прийому товару.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не прийняв товар ще у 2009 році і після цього жодних дій не вчиняв, тому відсутня його вина і підстав для стягнення пені в розмірі 7999,54грн. за період 20.04.2016р. по 20.04.2017р. немає.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 690 ЦК України, якщо покупець (одержувач) відмовився від прийняття товару, переданого продавцем, він зобов`язаний забезпечити схоронність цього товару, негайно повідомивши про це продавця. Продавець зобов`язаний забрати (вивезти) товар, не прийнятий покупцем (одержувачем), або розпорядитися ним в розумний строк.

ОСОБА_1 відмовився від прийняття товару у 2009 роцу, справа між сторонами розглядалася судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року встановлено розумні строки стосовно розпорядження товаром ФОП ОСОБА_2 та стягнуто на користь підприємця ОСОБА_2 вартість сплачених нею послуг за зберігання товару за період 01 лютого 2009 року по 30 вересня 2009 року, тобто до моменту звернення ОСОБА_1 до суду із позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_2 в цій частині суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що зберігання товару ФОП ОСОБА_2 протягом 8 років з 2009 року по 2017 року і розпорядження ним лише у лютому 2017 року виходить поза розумні строки, а тому вимоги ФОП ОСОБА_2 про стягнення збитків в розмірі 146 580грн. за період з 01.03.2012 року по 01.01.2017 року не підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ФОП ОСОБА_2 про стягнення на її користь витрат на правову допомогу в розмірі 12000,00 грн..

Відповідно до ст. 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідна правова позиція викладена у поставнові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, що в якості доказу витрат на правову допомогу, ФОП ОСОБА_2 надала копію договору про надання правової допомоги від 27 січня 2017 року укладеного між нею і адвокатським об`єднанням «Адвокатська компанія «Верум», в особі Старшого партнера ОСОБА_6 (том 2 а.с.182-183).

У відповідності до п. 3.1 цього договору вартість правової допомоги за договором визначається у розмірі 4000,00 грн. за 8 робочих годин на місяць.

З наданих копій рахунків-фактура від 27 січня 2017р., 27 лютого 2017р., 27 березня 2017р., виписки з особового рахунку з 01.01.2017 року по 18.04.2017р., довідки про надходження коштів за договором про надання правової допомоги за правову допомогу ФОП ОСОБА_2 сплатила 12000,00грн. (том 2 а.с.186-190).

Згідно акту №1 від 01 березня 2017 року приймання-переджачі виконаних робіт 4000грн., згідно акту №2 від 03 квітня 2017 року 4000грн., згідно акту № 3 від 19 квітня 2017 року 4000грн. Оплата витрат на правову допомогу за одну годину складає 500грн. (том 2 а.с.191-193).

Як зазначено в акті №1 від 01.03.2017 року у вартість увійшли послуги з: попереднього опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції, консультації;

Як зазначено в акті №2 від 03.04.2017 року у вартість увійшли послуги з: підготовка апеляційної скарги на ухвалу Самарського районного суду у справі про відкриття провадження, участь у судовому засіданні з розгляду апеляційної скарги на вказану ухвалу про відкриття провадження по справі, консультування клієнта щодо правової позиції.

Як зазначено в акті №3 від 19 квітня 2017 року у вартість увійшли послуги з: підготовки та подання до суду заперечень проти позову ОСОБА_1 , підготовка та подання до суду зустрічної позовної заяви.

А тому, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., суд першої інстанції дійшов також до правильного висновку, оскільки за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_2 задоволено лише одну вимогу немайнового характеру, представник ОСОБА_2 - адвокат Пільх А.В. приймав участь лише в двух судових засіданнях: 22 червня 2017р., яке тривало 20 хвилин і 10 липня 2017 року, яке тривало 1 год. 40 хв., тобто загалом дві години, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2107 року, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 на ухвалу Самарського районного суду від 19.05.2016 року про відкриття провадження залишено без задоволення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що висловлення готовності здійснити поставку ФОП ОСОБА_2 , у своєму листі від 16 червня 2009 року та відсутність факту поставки товару в майбутньому не може свідчити про те, що поставка не відбулась з вини ОСОБА_1 , а тому обставини на які посилався суд про те, що дії ФОП ОСОБА_2 відповідали умовам договору та домовленістю сторін - не відповідають дійсності та встановлено неправильно, колегія суддів ставиться критично, оскільки рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року встановлено, що саме ОСОБА_1 було немотивовано проігноровано вимоги ОСОБА_2 про необхідність прийняття товару, а у відповідності до вимог ч.4,7 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 11 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.В.Свистунова

Т.П.Красвітна