У Х В А Л А

6 серпня 2019 року

м. Київ

Справа № 761/35803/16-ц

Провадження № 14-316цс19

Велика Палата Верховного Суду у складі

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

розглянула заяву ОСОБА_1 (далі - позивачка) про відвід судді Великої Палати Верховного Суду Гудими Д. А.

у справі за позовом позивачки до Деснянського районного суду м. Києва (далі - відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України (далі - третя особа), про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності суду,

за касаційною скаргою позивачки на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року і

в с т а н о в и л а :

у вересні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила відшкодувати у розмірі 50 000 грн завдану бездіяльністю відповідача шкоду, яка полягає у тому, що відповідач не надав позивачці копію постанови суду про поміщення її в спеціалізовану медичну установу для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 11 квітня 2012 року.

1 листопада 2016 року Шевченківський районний суд міста Києва постановив ухвалу про відкриття провадження у справі.

24 травня 2017 року Шевченківський районний суд міста Києва ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

14 вересня 2017 року Апеляційний суд міста Києва постановив ухвалу, в якій скасував рішення суду першої інстанції та закрив провадження у справі.

У жовтні 2017 року позивачка звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що оскаржені судові рішення були ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

5 жовтня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрив провадження у справі.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України викладений у новій редакції.

25 квітня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи.

15 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

25 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, якою прийняла справу та призначила її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 14 серпня 2019 року.

11 липня 2019 року позивачка подала пояснення до касаційної скарги. Вказала, що, ознайомившись з ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року, виявила, що деякі доводи касаційної скарги суд касаційної інстанції може неправильно витлумачити, оскільки ці доводи та підстави її вимог викладені у зазначеній ухвалі без урахування контексту, наведеного у позовній заяві і в скаргах на ухвалені у цій справі судові рішення, а саме :

- позивачка у жодному разі не хоче вирішити питання щодо законності чи незаконності постанови суду про поміщення її у спеціалізовану медичну установу для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 11 квітня 2012 року, вважаючи це судове рішення є завідомо неправосудним;

- відповідач порушив право позивачки на оскарження вказаної постанови;

- в ухвалі не відображений зв`язок між ненаданням позивачці копії постанови суду про поміщення її у спеціалізовану медичну установу для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 11 квітня 2012 року для оскарження цієї постанови та незаконним утриманням позивачки у спеціалізованому медичному закладі для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи;

- стосовно позивачки примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом застосував Дніпровський районний суд м. Києва згідно з його постановами від 18 вересня 2012 року, 7 жовтня 2013 року та 23 травня 2014 року;

- цей цивільно-правовий спір виник через заподіяння позивачці моральної шкоди внаслідок ненадання відповідачем копії його постанови про поміщення позивачки у спеціалізовану медичну установу для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 11 квітня 2012 року, що унеможливило оскарження цієї постанови;

- відсутність через дії відповідача можливості оскаржити його постанову про поміщення позивачки у спеціалізовану медичну установу для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 11 квітня 2012 року в установленому процесуальним законом порядку є порушенням конституційних прав позивачки;

- питання відшкодування шкоди, спричиненої бездіяльністю суду, яка не пов`язана зі здійсненням правосуддя, оскільки є незаконною, може розглядатися за правилами цивільного судочинства.

12 липня 2019 року позивачка подала до Великої Палати Верховного Суду клопотання, в якому просила приєднати до матеріалів справи докази повідомлення відповідача та третьої особи про подання нею пояснень до касаційної скарги.

29 липня 2019 року позивачка подала до Великої Палати Верховного Суду заяву про відвід судді-доповідача від участі у розгляді цієї справи через сумніви в його неупередженості або об`єктивності.

Мотивує цю заяву так :

- з ухвали Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року про прийняття справи та призначення її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 14 серпня 2019 року позивачка дізналася, що доводи її касаційної скарги суддя-доповідач відобразив так, що на їх основі суд може прийняти правильне рішення, але воно, на думку позивачки, не матиме стосунку до справи;

- 11 липня 2019 року позивачка подала пояснення до касаційної скарги, в яких вказала, чому доводи її касаційної скарги неправильно відображені в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року, і в якому контексті вони відображені у касаційній скарзі;

- 12 липня 2019 року позивачка подала клопотання до Великої Палати Верховного Суду, в якому просила приєднати до матеріалів справи докази повідомлення відповідача та третьої особи про подання нею пояснень до касаційної скарги;

- у липні 2019 року у позивачки виникли сумніви стосовно того, що суддя-доповідач ознайомить суд з поясненнями позивачки від 11 липня 2019 року та зізнається, що не відтворив доводи касаційної скарги так, як їх виклала позивачка;

- з пояснень позивачки від 11 липня 2019 року зрозумілою є необхідність відводу судді-доповідача від участі у розгляді цієї справи.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 24 травня 1989 року у справі Гаусшильдта, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, заява № 11/1987/134/188, § 48).

Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (§ 46 рішення від 24 травня 1989 року у справі Гаусшильдта).

Щодо суб`єктивного критерію, то немає підстав стверджувати, що суддя-доповідач виявляє особисту упередженість. Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.

Позивачка обґрунтувала упередженість судді-доповідача тим, що, на її думку, деякі доводи касаційної скарги та підстави її вимог в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року про прийняття справи та призначення її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 14 серпня 2019 року викладені без урахування контексту, в якому вони визначені в позовній заяві таскаргах на прийняті у цій справі судові рішення. Крім того, позивачка стверджує, що її доводи викладені так, що касаційний суд може прийняти правильне рішення, яке не матиме стосунку до суті справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що означене обґрунтування упередженості судді-доповідача базується на суб`єктивному сприйнятті позивачкою стислого викладу доводів її касаційної скарги в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року. Таке сприйняття не відображає фактів, що можуть поставити під сумнів безсторонність судді-доповідача.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що, розглядаючи справу, кожен з її суддів має доступ до її матеріалів, бере участь в обговоренні справи й ухваленні судового рішення. А відповідно до частин першої та другої статті 35 ЦПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали.

З огляду на викладенеВелика Палата Верховного Суду доходить висновку про те, що побоювання позивачки стосовно відсутності безсторонності у судді-доповідача не є об`єктивно виправданими, а тому відсутні обґрунтованіпідстави для задоволення заяви про його відвід.

Керуючись статтями 36, 40 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

У Х В А Л И Л А :

відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 29 липня 2019 року про відвід судді Великої Палати Верховного Суду Гудими Дмитра Анатолійовича від участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного суду м. Києва, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності суду, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді:Н. О. АнтонюкВ. С. Князєв
Т. О. АнцуповаЛ. М. Лобойко
С. В. БакулінаО. Б. Прокопенко
В. В. БританчукВ. В. Пророк
Ю. Л. ВласовЛ. І. Рогач
М. І. ГрицівО. М. Ситнік
В. І. ДанішевськаО. С. Ткачук
Ж. М. ЄленінаВ. Ю. Уркевич
О. Р. КібенкоО. Г. Яновська