Дата документу 12.12.2019 Справа № 320/3013/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/3013/18 Головуючий у 1 інстанції: Міщенко Т.М. Провадження № 22-ц/807/2699/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Полякова О.З.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області про дискримінацію соціальних прав військовослужбовця - пенсіонера, інваліда війни, незаконне зниження розміру пенсії, визнання права на отримання довічної пенсії за вислугу років в розмірі і порядку обчислення, визначених законом, та відшкодування заподіяної майну і здоров`ю шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати за ним право пенсіонера - військовослужбовця на отримання довічної пенсії за вислугу років в розмірі і порядку обчислення, визначених статтями 13, 43 і 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 за посадою «старшого офіцера» з 30-тарифним розрядом тарифної сітки, визначеної додатком 2 вказаної Постанови. Окрім того, просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в сумі 102 162 гривні 24 копійки та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 25 квітня 2018 року позивачу відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за вказаним позовом. Роз`яснено позивачу право звернутися з даною позовною заявою до Запорізького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 червня 2018 року ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду від 25 квітня 2018 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для повторного вирішення питання про відкриття провадження в справі.

19 липня 2018 року Мелітопольський міськрайонний суд позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в Запорізькій області залишив без руху.

06 серпня 2018 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

04 вересня 2018 року Мелітопольський міськрайонний суд відмовив у відкритті провадження у справі; роз`яснив позивачу його право звернутися з даною позовною заявою до Запорізького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27.11.2018 ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду від 04.09.2018 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження в справі.

Мелітопольський міськрайонний суд 12 грудня 2018 року відкрив провадження у даній справі, ухвалив розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 05 лютого 2019 року.

28.12.2018 до суду надійшла уточнена позовна заява до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій позивач просив суд: визнати за ним право військовослужбовця та право пенсіонера на встановлення йому з 01.03.2018р. грошового забезпечення військовослужбовця, що враховується для перерахунку пенсії в розмірі 28324,5 грн. та довічної пенсії за вислугу років в сумі 38011,3 грн.; зобов`язати Головне управління ПФУ в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 з 01.01.2018 довічну пенсію за вислугу років у розмірі 38011,3 грн.; стягнути з Головного управлінні ПФУ в Запорізької області на його користь заподіяну йому шкоду в сумі 510 696 грн., в тому числі: матеріальну шкоду в сумі 310 696 грн., моральну шкоду у сумі 200 000 грн.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 05.02.2019 було вирішено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передати до Запорізького окружного адміністративного суду за підсудністю.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 березня 2019 року ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду від 05.02.2019 про передачу справи до іншого суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду справи до суду першої інстанції.

28 травня 2019 року від позивача надійшла заява про уточнення та збільшення позовних вимог.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року закрито провадження у справі. Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції Запорізького окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, зокрема, неправильне визначення юрисдикції суду, якому належить розглядати його позов, яким судом першої інстанції визначено Запорізький окружний адміністративний суд, просить скасувати оскаржувану ухвалу, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що предметом його позову є приватно-правовий спір про порушення відповідачем законодавства України, дискримінацію його прав військовослужбовця; про визнання права на певний розмір грошового утримання, з якого слід нараховувати довічну пенсію згідно із ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби…». Вважає, що ним обрано способи захисту, передбачені ст. 16 ЦК України, зокрема, визнання за ним певного права, примусове виконання відповідачем обов`язків в натурі та відшкодування йому майнової і моральної шкоди, завданої дискримінацією відповідачем його прав. Зазначив, що ним не оскаржується протиправне рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому спір не може вважатись публічно-правовим.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача

ОСОБА_1 , який підтримав свою апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатись будь-які справи, що виникають з приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів

судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.

По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

У відповідності до п. 1, 2 частини 1 статті 4 КАСУ, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Статтею 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведених норм ЦПК України та КАС України дає підстави для висновку про те, що у порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої виключно суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

ОСОБА_1 в остаточно уточненій редакції позову висуває до відповідача наступні вимоги:

- визнати за ним право військовослужбовця та право пенсіонера на встановлення йому з 01.03.2018р. грошового забезпечення військовослужбовця, що враховується для перерахунку пенсії в розмірі 28 324,5 грн. та довічної пенсії за вислугу років в сумі 32 464,26 грн.;

- зобов`язати Головне управління ПФУ в Запорізькій області призначити йому з 01.01.2018 довічну пенсію за вислугу років у розмірі 38011,3 грн.;

- стягнути з Головного управлінні ПФУ в Запорізької області на його користь заподіяну йому шкоду в сумі 576356,55 грн., в тому числі: матеріальну шкоду в сумі 376356,55 грн., моральну шкоду у сумі 200000 грн.

Обгрунтовуючи вказані вимоги, ОСОБА_1 посилався на норми ЦК України, які регулюють зобов`язальні правовідносини (статті 509, 526). деліктні правовідносини ( 1166, 1167, 1172), ряд статей Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", ЗУ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому вважав, що між ним та відповідачем виник приватно-правовий спір, на чому і наголошує в своїй апеляційній скарзі.

Закриваючи провадження у справі, відкрите за цим позовом, суд виходив із того, що за суб`єктним складом та предметом спір, який виник між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності останнього, є публічно-правовим, який у відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України належить до юрисдикції адміністративного суду.

Між тим, повністю погодитись з цим висновком колегія не може з огляду на наступне.

Дійсно, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Суд першої інстанції визначив, що спір ОСОБА_1 з ГУ Пенсійного фонду України в Запорізькій області є публічно-правовим, не надавши ретельного аналізу кожній позовній вимозі, яка заявлена позивачем.

Проте саме такі рекомендації апеляційний суд надавав суду першої інстанції, двічі скасовуючи ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до пенсійного органу, які не були виконані судом.

Так, суд не взяв до уваги, що позивач, серед іншого, позивався з приводу визнання за ним права військовослужбовця на встановлення йому з 01.03.2018р. грошового забезпечення у розмірі 28 324,50 грн.; судом не з`ясовано чітко предмет та підстави кожної вимоги, характер та підстави відшкодування майнової та моральної шкоди, зазначивши лише, що ці вимоги є похідними від основного публічно-правового спору щодо визнання неправомірними рішень суб`єкта владних повноважень.

Але позов не містить вимоги щодо визнання будь-якого рішення пенсійного органу неправомірним.

Тому колегія в черговий раз вважає ухвалу суду першої інстанції про неналежність спору, що виник між сторонами у справі, до цивільної юрисдикції за усіма заявленими вимогами, а відтак і щодо закриття провадження у справі, передчасною.

В такому разі оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, при якому ретельно належить з`ясувати суть та підстави щодо кожної позовної вимоги, а також з`ясувати, чи не вирішувалась будь-яка з них наявним у справі рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018р.

При новому розгляді слід врахувати вимоги ч. 1 статті 37 ЦПК України, тобто розглядати справу у іншому складі суду.

К еруючись ст.ст. 367, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року про закриття провадження у справі скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 грудня 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Поляков О.З.