Номер провадження: 22-ц/813/2943/19
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/20915/16-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Одеська міська рада,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права власності,за апеляційною скаргою Одеської міської ради, поданою представником Поповською Інною Петрівною, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Гуревського В.К. о 14 годині 57 хвилині 01 червня 2017 року,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищенаведеним позовом, в якому просить: визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 67,5 кв. м., яка складається з: 1) коридору - 4,9 кв. м., 2) веранди - 5,7 кв. м., 3) ванни - 7,4 кв. м., 4) коридору - 4,6 кв. м., 5) житлової кімнати - 8,9 кв. м., 6) житлової кімнати - 12,1 кв. м., 7) житлової кімнати - 23,9 кв. м..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що з 1950 року однією сім`єю проживали ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружина ОСОБА_3 , 1923 року народження, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 . 14 березня 1938 року між Відділом Комунального Господарства ОМР, в особі начальника Мар`яша Г.Г., з одного боку, та ОСОБА_6 , з другого боку, був укладений договір на право забудови земельної ділянки, яка знаходилася на той час за адресою: в АДРЕСА_4. 02 вересня 1947 року. Укладено між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з одного боку, та ОСОБА_12 , з другого боку, договір купівлі-продажу домобудівництва на право забудови, згідно умов якого, земельна ділянка для будівництва, яка знаходилась в АДРЕСА_4 , мала загальну площу - 650 кв. м., загальна вартість житлової будівлі на право забудови складала - 20 000 рублів.

В момент підписання даного договору був здійснений повний розрахунок. 12 вересня 1947 року, був складений Акт дослідження житлової будівлі АДРЕСА_4 , інженером ОСОБА_10 про фактичне виконання робіт щодо житлової будови. 20 вересня 1993 року, був складений технічний паспорт на житловий дім за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно плану технічного паспорту, вбачається, що житлова будівля складається з: 1) коридор - 4,9 кв. м., 2) веранда - 5,7 кв. м., 3) ванна - 7,4 кв. м., 4) коридор - 4,6 кв. м., 5) житлова кімната - 8,9 кв. м., 6) житлова кімната - 12,1 кв. м., 7) житлова кімната - 23,9 кв. м. Всього житлова будівля складає 67,5 кв. м. Відповідно до плану садибної ділянки: літ. «А» - житлове приміщення, літ. «Л», «Б» - літня кухня, літ. «В» - сарай, ІІ-ІІІ - теплиці, літ. «У» - вбиральня, І - мощення, № 1-2 огорожа. Договір купівлі-продажу від 02 вересня 1947 року був зареєстрований відповідно до діючого законодавства того часу. Фактично було виділено земельну ділянку під забудову житла. Після чого було зафіксовано актом про обстеження - фактичне виконання робіт щодо житлового будівництва. Було зафіксовано, що житлове будівництво складається з одноповерхової коробки, загальною площею - 71 кв. м.. Виконані роботи щодо фундаменту - в повному об`ємі, стіни - в повному об`ємі, дах - в повному об`ємі, перекриття - 45 %. Також, у акті обстеження було зазначено, що при житловому будівництві знаходиться земельна ділянка, загальною площею - 640 кв. м., з наявністю 25 фруктових дерев. Загальна готовність будівництва складає понад 56% виконаних робіт.

Також, було зазначено, що перереєстрацію зроблено Одеською Міською Інвентаризаційною Конторою «УКРИНК» земельної ділянки с житловим будівництвом зареєстровано за обліковим описом 10266, квартал № 531 й записом у журналі 2517. Квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , знаходиться у довгостроковому користуванні сім`ї ОСОБА_1 , члени якої вже на протязі тривалого часу проживають в зазначеній квартирі й користуються земельною ділянкою та будівлями, які розташовані на цій земельній ділянці. Тому, позивач, вимушена звернутися з цим позовом за захистом своїх законних прав та інтересів.(а. с. 1 - 3 зворотна сторона).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник Одеської міської ради у судовому засіданні заперечувала проти задолення позову.

Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради у судове засідання представника не направила.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 01 червня 2017 року вищевказаний позов ОСОБА_11 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 67,5 кв. м., яка складається з: 1) коридору - 4,9 кв. м., 2) веранди - 5,7 кв. м., 3) ванни - 7,4 кв. м., 4) коридору - 4,6 кв. м., 5) житлової кімнати - 8,9 кв. м., 6) житлової кімнати - 12,1 кв. м., 7) житлової кімнати - 23,9 кв. м..

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира, яка розташована за адресою - АДРЕСА_1 , знаходиться у довгостроковому користуванні членів сім`ї ОСОБА_1 , які вже на протязі тривалого часу проживають в зазначеній квартирі й користуються земельною ділянкою та будівлями, які розташовані на цій земельній ділянці (а. с. 75 - 79).

Одеська міська рада (далі - ОМР) в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вищезазначеного позову відмовити.

Апеляційна скарга ОМР обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

ОМР в апеляційній скарзі посилається на відсутність в матеріалах справи доказів щодо наявності умов, у розумінні статті 344 ЦК України,які є необхідними для набуття позивачкою права власності за набувальною давністю на вищевказане нерухоме майно.

Представник ОМР - Микитин М.В. у судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв та клопотань не надали.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників, які в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів не вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про задоволення позову. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. 344 ЦК України, ст. 119 ЗК України) та процесуального (ст. 60 ЦПК України чинного на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду, ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 02 вересня 1947 року, був укладений правочин, між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з одного боку, та ОСОБА_12 , з другого боку, а саме, останні підписали договір купівлі-продажу домобудівництва по праву забудови.

Зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований відповідно до діючого законодавства того часу. Фактично було виділено земельну ділянку під забудову житла.

Після чого було зафіксовано актом про обстеження від 02 вересня 1947 року, який був складений інспектором ОСОБА_13 , фактичне виконання робіт щодо житлового будівництва.

Було зафіксовано, що житлове будівництво складається з одно поверхової коробки загальною площею 71 кв. м..

Виконані роботи щодо фундаменту - в повному об`ємі; стіни - в повному об`ємі; дах - в повному об`ємі; перекриття - 45 %.

Також, у акті обстеження, було зазначено, що при житловому будівництві знаходиться земельна ділянка загальною площею 640 кв. м. з наявністю 25 фруктових дерев.

Загальна готовність будівництва складає понад 56% виконаних робіт.

Також, було зазначено, що перереєстрацію зроблено Одеською Міською Інвентаризаційною Конторою «УКРИНК» земельної ділянки с житловим будівництвом зареєстровано за обліковим описом 10266, квартал № 531 й записом у журналі 2517.

За правилами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження № 14-648цс18) вказано, що «умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Порядок набуття громадянами права власності на земельну ділянку встановлений у ЗК України. Відповідно до статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначається цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначене бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування».

У абзаці 1 частини 1 статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 добровільно користується спірним майном понад 15 років. З огляду на вказане в першому реченні даного абзацу довід апеляційної скарги щодо недоведеності користування спірним майном понад 15 років позивачкою є таким, який знайшов своє відображення у матеріалах справи, а отже є обґрунтованим. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 (а. с. 15 зворотна сторона) та відповідно до листа-відповіді ГУ ДМС України в Одеській області (а. с. 148) остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , тобто не за адресою розташування спірної квартири.

Крім того, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів добросовісності заволодіння вищевказаним майном і, зокрема, в позовній заяві посилань на відповідні докази, та вбачаючи вищевикладену правову позицію суду касаційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факт добросовісності заволодіння спірною квартирою.

Отже, позивачем не дотримано всіх вищевказаних умов набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості задоволення вищенаведеного позову.

Таким чином, апеляційна скарга ОМР є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за вищевказаного обґрунтування.

Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України необхідно здійснити перерозподіл судових витрат - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОМР судові витрати у розмірі - 1 760,00 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради, подану представником Поповською Інною Петрівною, - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року - скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання права власності - відмовити.

Здійснити перерозподіл судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської радисудовий збір у сумі - 1 760 (одна тисяча сімсот шістдесят) грн. 00 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе