Номер провадження: 22-ц/813/1980/19
Номер справи місцевого суду: 522/1761/16-ц
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, про визнання частково недійсним договору позики грошей та визнання недійсними іпотечного договору і договору купівлі-продажу предмета іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

04 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Главацький В.А. та просила суд визнати недійсними п. 9 договору позики грошей від 06.11.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Главацьким В.А.; іпотечний договір від 10.11.2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідченого приватним нотаріусом Главацьким В.А. та договір купівлі-продажу предмета іпотеки від 08.09.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Сегеченко І.М. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що, по-перше, знаходячись у скрутному становищі, вона уклала з ОСОБА_2 договір позики грошей від 06.11.2014 року, за умовами якого ОСОБА_2 позичила їй грошові кошти в сумі 235850,86 грн., що за курсом НБУ на дату укладання цього договору дорівнювало еквіваленту 16900,00 дол. США, на строк до 06.01.2015 року, та іпотечний договір від 10.11.2014 року, за умовами якого в забезпечення виконання нею основного зобов`язання за договором позики грошей від 06.11.2014 року вона передала в іпотеку належну їй на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , заставною вартістю 1128161,00 грн., але фактично отримані нею грошові кошти за договором позики грошей від 06.11.2014 року були позичені у відповідача ОСОБА_3 , який наполягав на тому, щоб обидва згадані договори були укладені ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 ; і, по-друге, оскільки вона не виконала умови договору позики грошей від 06.11.2014 року щодо повернення позики до 06.01.2015 року, тому просила ОСОБА_3 продовжити строки повернення позики відповідно до п. 4 цього договору, але у листопаді 2015 року їй стало відомо, що 08.09.2015 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу предмета іпотеки за р. № 1400, за умовами якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, позивач зазначала, що під час укладання вказаних договорів позики грошей та іпотечного договору відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скористалися загрозою її особистого банкрутства, загрозами її життю та життю членам її сім`ї. Водночас позивач вказувала, що не отримувала від іпотекодержателя повідомлення про порушення основного зобов`язання та про намір продажу предмета іпотеки, що є порушенням ст. 35 Закону України «Про іпотеку», та що іпотекодержатель відчужив предмет іпотеки за договором купівлі-продажу предмета іпотеки від 08.09.2015 року за ціною 987750,00 грн, що в еквіваленті по курсу НБУ на дату укладання цього договору складає 44674,00 дол. США, тобто без її згоди вартість предмета іпотеки було знижено на 31553,00 дол. США, й після розрахунків сторін за цим договором іпотекодержатель, задовольнивши свої вимоги, решту грошових коштів їй не повернув (а.с.4-6).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси (суддя Ільченко Н.А.) від 20 березня 2017 року було вирішено відмовити ОСОБА_1 в задоволені позову (т.2, а.с.44-47).

22 серпня 2017 року до Апеляційного суду Одеської області надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2017 року, в якій апелянт посилається на неповне з`ясування обставин справи. Крім того, на думку апелянта судом першої інстанції не взято до уваги усі надані докази по суті. У зв`язку з чим апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення, постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити (т.2, а.с.72-73).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Кононенко Н.А. від 16 січня 2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (т.2, а.с.95-96) та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.01.2018 року справу призначено до розгляду (т.2, а.с.97).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (т. 2, а.с. 196).

23.04.2019 року апелянт подав до суду апеляційну скаргу в нові редакції. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначив, що матеріали справи не містять підтвердження того, що позивач була належним чином повідомлена про дату та місце укладання договору купівлі-продажу предмету іпотеки саме 08.09.2015 року. Апелянт зазначає, що відповідачі позбавили права позивача реалізувати свої права щодо придбання іпотеки або відстрочення укладення такого договору. Апелянт вважає, що договір купівлі-продажу предмета іпотеки був укладений реальної оцінки квартири на час укладення угоди за заниженою ціною, яка не відповідала реальній вартості квартири на день його укладення. Крім того, як зазначає апелянт, звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки від 07.10.2015 року вона отримала лише 05.09.2016 року. Таке грубе порушення прав позивачки, на думку апелянта, свідчать про прихованість здійснення будь-яких нотаріальних дій, щоб уникнути їх оскарження. При цьому апелянт зазначає, що в період укладення договору позики та договору іпотеки на своє єдине житло позивач знаходилась в край тяжкому стані та вимушена була їх укладати піж впливом тяжкої обставини на невигідних умовах. Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції увалюючи оскаржуване рішення не врахував, що на час укладення позивачем-апелянтом договорів в неї була на утриманні хвора мати - ОСОБА_7 , 1932 р.н., яка на час укладання договорів перебувала у тяжкому стані та потребувала постійного догляду (на підтвердження чого апелянт надала до суду медичну довідку). Тому апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (т. 2, а.с. 200-201).

Сторони провадження 31.10.2019 року в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Судові засідання в справі неодноразово відкладались. 30.10.2019 року апелянт подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість прибуття в зв`язку зі станом здоров`я. Доказів на підтвердження клопотання апелянт до суду не подала. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Отже, враховуючи специфіку стадії апеляційного розгляду справи, зважаючи на те, що справа тривалий час перебуває в провадженні судів, оскільки явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, апеляційний суд відхиляє подане клопотання.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не виконала свої зобов`язання за договором позики грошей від 06.11.2014 р. за р. № 1751, тому 08.09.2015 р. ОСОБА_2 , діючи на підставі іпотечного договору від 10.11.2014 р. за р. № 1765, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві, уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , за умовами якого ОСОБА_2 відчужила на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за 985750,00 грн. Тому суд першої інстанції вирішив залишити позовні вимоги без задоволення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За ч. 1 ст. 1048 ЦК України Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції відповідно до договору позики грошей від 06.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Главацьким В.А. за р. № 1751, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 235850,86 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ на дату укладання цього договору дорівнює 16900,00 дол. США (т. 1, а.с. 14).

10.11.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання кредитного договору був укладений договір іпотеки, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 11-13).

Сторони узгодили основні умови зазначених договорів та, дотримавшись встановленого законодавством порядку їх укладення, взяли на себе обов`язок належним чином їх виконувати.

Разом з тим, в зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань 08 вересня 2015 року ОСОБА_2 як іпотекодержатель уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу предмету іпотеки - кв. АДРЕСА_1 за ціну, визначену звітом про незалежну оцінку ТОВ «УКРПРОФІ» від 15.05.2015 в розмірі 985750 грн (т. 1, а.с. 15).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 35 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.При цьому відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 38 вказаного Закону якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Відповідно до свідоцтва приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. від 08.09.2015 року за р. № 1399 на адресу позивача ОСОБА_1 було направлено рекомендованою поштою заяву ОСОБА_2 від 08.07.2015 року, яка містила відомості щодо порушеного зобов`язання за договором позики від 06.11.2014 року за р. № 1751, а також вимогу усунути вказані порушення - повернути грошові кошти в сумі 235850,86 грн. Серед іншого вказана заява містила попередження про намір звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві у разі невиконання позивачем свого грошового зобов`язання за вказаним договором позики. Відповідно до вказаного свідоцтва від 08.09.2015 року заява була передана рекомендованим листом із зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення під розписку та отримана 16.07.2015 року особисто за підписом особи, що отримала лист. Відповідь на заяву не надходила (т.1 а.с. 132).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору. Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, цивільне законодавство встановлює свободу сторін на укладення договору, що означає, що сторони, діючи на власний розсуд та вільному волевиявленні, мають право узгодити та затвердити основні умови договору, які є обов`язковими для виконання сторонами. Добросовісність сторін щодо укладення та виконання договору, так само як і правомірність правочину (ст. 204 ЦК України) презюмується, якщо інше не було встановлено в передбаченому законом порядку. Сторони, укладаючи договір, мають можливість узгодити всі основні умови договору шляхом досягнення відповідних домовленостей щодо предмету договору, в тому числі висловити заперечення стосовно певних умов та дійти згоди щодо їх зміни. При цьому, необхідно зауважити, щофакт згоди з умовами та положеннями договору, зокрема за обставинами даної справи, сторони підтвердили його підписанням та нотаріальним посвідченням. Апеляційний суд звертає увагу на те, що за обставинами даної справи сторони, уклавши 06.11.2014 року договір позики та 10.11.2014 року договір іпотеки в подальшому не укладали додаткові договори до них, в тому числі щодо продовження строку повернення позики, та не оскаржували вказані договори ані повністю, ані в частині. Докази, які б підтверджували інше в матеріалах справи не містяться та сторонам не подавалась.

В пункті четвертому договору позики від 06.11.2014 року сторони визначали строк виплати суми боргу - до 06.01.2015 року (т. 1, а.с. 14). Тобто, з вказаної дати позивачу було достеменно відомо про свій обов`язок повернути позику. В подальшому, через майже пів року після вказаної дати, позивач був повідомлений про намір відчужити предмет іпотеки, про що свідчить наявне свідоцтво нотаріуса. Відтак, враховуючи вище наведене, в контексті обставин даної справи апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо посилань апелянта, що відповідачі позбавили права позивача реалізувати свої права щодо придбання іпотеки або відстрочення укладення такого договору, то у суду відсутні докази фінансової можливості відповідача погасити заборгованість на момент укладення оспореного договору, а питання відстрочення виконання могло бути вирішено в договірному порядку, проте останнє залежить не тільки від волі позивача, а й від бажання відповідача, а тому за відсутності такої домовленості власно посилання на це в скарзі не впливає на сутність прийнятого рішення.

Щодо доводів апелянта про оцінку предмета іпотеки. Частини шоста статті 38 ЗУ «Про іпотеку» визначає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Як вбачається з матеріалів справи предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 була відчужена за договором купівлі-продажу за ціну, визначену звітом про незалежну оцінку ТОВ «УКРПРОФІ» від 15.05.2015 в розмірі 985750 грн (т. 1, а.с. 131). 07.10.2015 року приватним нотаріусом Сегеченко І.М. було направлено на адресу позивача заяву ОСОБА_3 , що діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_2 , яка містить звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки за договором іпотеки від 10.11.2014 року та про необхідність повідомити реквізити рахунку позивача, на який має бути перерахований залишок від продажу предмета іпотеки після задоволення вимог ОСОБА_2 , що становить 97149,63 грн. (т. 2, а.с. 8-10).

Отже, нерухоме майно було відчужено на підставі проведеної оцінки суб`єктом оціночної діяльності. Підтверджень оскарження результатів вказаної оцінки у встановленому законом порядку позивачем до суду надано не було. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до вище вказаних законодавчих положень, особа, яка не погоджується з оцінкою іпотечного майна, має право у встановленому законом порядку скористатися наданою законом можливістю захисту своїх прав та порушених інтересів та звернутися до суду з відповідними вимогами про відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Сама по собі вказана обставина не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу іпотечного майна недійсним. Тому вказані доводи апелянта відхиляються.

Щодо посилань апелянта на укладення договорі позики та іпотеки під впливом тяжкої обставини. Відповідно до пункту 13 договору позики грошей від 06.11.2014 року сторони засвідчили, що вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Окрім того, в пункту 7.9. іпотечного договору від 10.11.2014 року сторони підтвердили, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжких обставин, що спонукають вчиняти даний договір на вкрай невигідних умовах, та він не є фіктивним та удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Отже, вказане підтверджує, що на момент укладення зазначених договорів сторони діяли на підставі вільного волевиявлення та, зокрема, підтвердили, що не перебували під впливом тяжкої для них обставини. Більш того, позивач, звертаючись до суду першої інстанції з відповідними вимогами, посилалася на наявність скрутного становища, яке викликало необхідність укладення спірних договорі, однак, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції не надала жодних доказів на підтвердження своїх доводів. Докази, на підтвердження скрутного становища, які були надані позивачем-апелянтом на стадії апеляційного розгляду справи через більш ніж півтора року з дня звернення до суду з апеляційною скаргою не приймаються апеляційним судом у відповідності до ч. 3 ст. 367 ЦПК України (докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього). При цьому необхідно зауважити, що жодних обґрунтованих доводів щодо неможливості подання вказаних доказів в суді першої інстанції апелянтом наведено не було.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростували висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

16.12.2019 року м. Одеса