КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2019 року місто Київ

Справа № 753/15509/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Гуля В.В.,

Суханової Є.М.,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва, у складі судді Коренюк А.М. від 23 серпня 2019 року в справі за поданням державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, головного територіального управління юстиції у місті Києві, заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, головного територіального управління юстиції у місті Києві звернувся з поданням про визначення частки у спільному майні подружжя.

Просив визначити частку легкового автомобіля марки ВАЗ 2104 білого кольору, тип кузову - легковий седан-В, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 рік випуску 1990, об`єм двигуна 1300, придбаний з біржі 007755 27 червня 2000 року Т/П НОМЕР_3, 27 грудня 1990 року ДВ. бензин, який перебуває на праві спільної власності у спільному майні подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року в задоволені подання відмовлено.

ОСОБА_1 з судовим рішенням не погодився та 12 вересня 2019 року подав апеляційну скаргу. Просив скасувати ухвалу районного суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначав, що про судове засідання його належним чином не повідомили, внаслідок чого суд позбавив сторін можливості надати суду свої пояснення та докази.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що про дату та час чудового засідання він не був повідомлений.

Оскільки скаржник посилається на те, що справу було розглянуто за його відсутності, і доказів належного повідомлення матеріали справи не містять, в силу вимог п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.

Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частиною першою статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Отже, для вирішення подання суду належить з`ясувати, чи володіє боржник ОСОБА_2 вказаним автомобілем спільно з чоловіком ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що 25 листопада 2010 року Дарницький районний суд міста Києва видав виконавчий лист про примусове стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 2400 грн 3-х відсотків річних за порушення виконання зобов`язання в розмірі 38 325 грн, збитки в сумі 80,15 грн, моральну шкоду в сумі 9 тис. грн. та судові витрати в сумі 387 грн, а всього 50 192, 15 грн.

08 грудня 2010 року постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження.

18 лютого 2011 року винесена постанова державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

01 квітня 2014 року на ОСОБА_2 накладено штраф.

Відповідно до листа головного сервісного центру МВС України від 18 жовтня 2018 року встановлено, що на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані транспортні засоби у базах Єдиного державного реєстру МВС та АІС «Національний банк даних «Автомобіль» не значиться і раніше не значилося.

Станом на 17 жовтня 2018 року у базі даних АІС «Національний банк даних «Автомобіль» міститься інформація, що на ім`я ОСОБА_3 06 жовтня 2000 року зареєстровано автомобіль ВАЗ2104.

Відповідно до листа Житомирського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Житомирській області встановлено, що в архіві Житомирського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану міститися запис про шлюб № 721 від 28 квітня 1983 року між громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження періоду перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у шлюбі та наявності у їх власності спільного подружнього майна.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів прийшла до висновку не зважаючи на доводи апеляційної скарги та подання державного виконавця, що суд першої інстанції, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, дійшла висновку про відмову в задоволені подання державного виконавця.

На думку колегії суддів, апелянтом, не зважаючи на вимоги ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, попри його доводи в апеляційній скарзі, не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він послався в обґрунтування своїх вимог.

Інші доводи апеляційної скарги свідчать про помилкове тлумачення позивачем за зустрічним позовом положень процесуального законодавства, а тому також не можуть бути підставою для задоволення подання державного виконавця.

Під час прийняття постанови колегія суддів, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені подання державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва, головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

В.В. Гуль,

Є.М. Суханова