Справа № 175/380/19
Провадження № 2/175/93/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Лукієнко В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Відділ із соціальних питань Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просив визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним, ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові. Надав суду заяву про закінчення розгляду справи без його участі (а.с.124).

Відповідачка ОСОБА_2 та її адвокат Попович Є.В. позовні вимоги не визнали. ОСОБА_2 надала суду відзив на позов, в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини з ним (а.с.45-48). 28 жовтня 2019 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про відкладення слухання справи у зв?язку з хворобою (а.с.118), про наступні час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується довідкою про смс-повідомлення від 29.10.20196 року (а.с.121). 09 грудня 2019 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про відкладення слухання справи у зв?язку з відсутність в повному об`ємі доказів (а.с.123).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право кожного на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку судом, встановлений законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов`язків цивільного характеру передбачено п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 4, 5 ЦПК України.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період з дня надходження до суду позовної заяви до завершення виконання рішення суду.

Право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок (рішення ЄСПП у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Європейський суд дотримується думки, що неможливість особи домогтися виконання рішення протягом тривалого часу становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном у сенсі пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. (рішення ЄСПП у справі «Шмалько проти України»). Обов`язок забезпечувати ефективну реалізацію прав, захищених цим документом, має бути результатом позитивних обов`язків держави (зокрема, рішення ЄСПП у справі «X і Y проти Нідерландів»), ці позитивні зобов`язання повинні встановлювати певні засоби, потрібні для захисту права на власність (рішення ЄСПП у справі «Лопез Остра проти Іспанії»).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивача це стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі. На національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певну свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але, у всякому випадку забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (зокрема, рішення ЄСПП у справі «Кудла проти Польщі»).

Суд не зобов`язаний відкладати засідання, якщо сторона навіть вперше не з`явилася на розгляд і має право ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами, про що Вищий Господарський Суд України виклав в своїй постанові від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15. ВГС України підкреслив, що підставою для відкладення є не відсутність представника сторони, а саме неможливість вирішити спір у судовому засіданні, тобто відкладення справи є правом, а не обов`язком суду. Якщо матеріалів у справі достатньо і суд правильно застосовує при вирішенні спору законодавство, то відсутність представника сторони вже ні на що не впливає. Єдиною умовою в такому випадку для суду, щоб рішення не було скасоване у вищих судових інстанціях, це належне повідомлення сторін та учасників справи про час та місце розгляду справи, зокрема відсутність в матеріалах справи поштових повернень про невручення стороні відповідних повідомлень суду.

В силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (параграф 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ст. 210 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку, при цьому, згідно з ухвалою судді провадження по справі було відкрито 28 лютого 2019 року, а відповідно до положень ст. 2 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Чергове відкладення розгляду справи, сприятиме порушенню гарантованих державою прав та інтересів ОСОБА_1 та неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а навмисне затягування ОСОБА_2 розгляду справи унеможливить вчасний розгляд справи судом.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради за довіреністю Нікіфорова Ю.В. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю (а.с.106), надала суду висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком (а.с.108-109).

Представник Відділу із соціальних питань Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без участі представника відділу (а.с.116), надав суду Акт обстеження умов проживання (а.с.117).

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданим 07 листопада 2006 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №1399 від 07 листопада 2006 року (а.с.11). Сімейно-шлюбні відносини між подружжям не склалися, тому з 2010 року сторони почали проживати окремо. Після припинення сімейно-шлюбних відносин неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати разом з матір`ю, але в подальшому виявив бажання проживати разом з батьком, тому з 01 серпня 2018 року ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , яким були створені всі належні умови для комфортного проживання, навчання, розвитку та лікування сина.

Позивач разом з дитиною проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою №212 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21 грудня 2018 року (а.с.9). Угоди про місце проживання сина між сторонами не досягнуто, тому позивач звернувся до суду з даним позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Згідно вимог ст.ст. 7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Батько дитини ОСОБА_1 працездатний, офіційно працевлаштований (а.с.18) та має стабільний заробіток, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.17), до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку у нарколога або психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними сертифікатами (а.с.21,22), на диспансерному обліку не перебуває (а.с.20), за місцем проживання характеризуються позитивно (а.с.16).

Матір дитини ОСОБА_2 заперечує проти визначення місця проживання сина разом з батьком, але і спільної згоди щодо визначення місця проживання дитини за місцем проживання матері сторони не досягли.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд керувався тим, що і ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 мають позитивні характеристики, мають стабільний дохід. Однак, суд критично поставився на посилання ОСОБА_2 на те, що у неї наявні належні умови для проживання дитини разом з нею, оскільки цей факт не підтверджується належними доказами та не відповідає дійсним обставинам. В акті обстеження умов проживання №285 від 16.10.2019 року наданому до суду Відділом із соціальних питань Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, відсутня будь-яка інформація про наявність санітарних умов утримання житлового приміщення, наявність необхідних меблів, побутової техніки, наявність необхідних умов для розвитку та виховання дитини, наявність спального та робочого місця для дитини, місця для відпочинку тощо, а в телефонному режимі ОСОБА_2 повідомила, що в будинку АДРЕСА_2 не проживає, а інколи приїздить до батьків (а.с.117).

Судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 . Такі виняткові обставин в судовому засіданні також не доведені ОСОБА_2 та її адвокатом, належними та допустимими доказами, а доводи на обґрунтування заперечення проти задоволення позову носять загальний та неконкретизований характер.

Вирішуючи справу по суті, суд також керується правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові №486/706/16-ц (провадження №61-23711св18) від 19.09.2018 року, згідно якої при визначенні місця проживання дитини судам необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Так, враховуючи вік хлопчика ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично самостійно виявив об`єктивну згоду на проживання з одним із батьків, суд вважає, що на даний час проживання неповнолітньої дитини з батьком, який фактично проживає з сином, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також, що в інтересах дитини є турбота та підтримка саме з боку батька, суд надав першочергове значення та оцінку саме найкращим інтересам дитини, врахувавши обставини спору (правова позиція Верховного Суду провадження №61-23711св18 від 19.09.2018 року), суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з батьком ОСОБА_1 . Крім того, суд зауважує, що матір дитини ОСОБА_2 , у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, прояві турботи відносно дитини та участь у вихованні сина і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини ОСОБА_1 щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9, 55 Конституції України, ст. 7, 141, 155, 160, 161 СК України, ст. 29 ЦК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 4,5, 12, 13, 76, 81, 89, 130, 141, 210, 223, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Відділ із соціальних питань Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.