КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року місто Київ.

Справа 754/109/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16645/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року (у складі судді Бабко В.В., повний текст рішення складено 21 жовтня 2019 року)

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління юстиції у м. Києві про стягнення грошової компенсаціїі,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовом про стягнення грошової компенсації.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_3 . За час життя ОСОБА_3 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 та під час проживання вони придбали автомобіль ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 . Однак зазначений автомобіль відповідачем ОСОБА_2 був відчужений без згоди ОСОБА_3 . Отже враховуючи, що спірний автомобіль був об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а відчуження здійснено проти волі ОСОБА_3 , поділу у даному випадку підлягає вартість такого автомобіля, тому позивачка як спадкоємиця просить суд стягнути з відповідачки компенсацію за 1/2частку автомобіля, що становить 63150,00грн.

31.07.2019 представником відповідача адвокатом Храпійчуком В.О. до суду подано відзив, з якого вбачається, що позов відповідач не визнаєта просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що дійсно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 12.08.1982 по 13.10.2014 перебувалиу зареєстрованому шлюбі. Однак, автомобіль ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 був придбаний сином відповідачки від першого шлюбу за його особисті кошти, але оскільки ОСОБА_3 був інвалідом війни першої групи і користувався відповідними пільгами та за для отримання гаражного боксу, за порадою самого ОСОБА_3 , автомобіль був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , так як остання мала посвідчення водія та була офіційною дружиною ОСОБА_3 Автомобіль не входив в масу спільного майна подружжя, це підтверджено зустрічною позовною заявою самого ОСОБА_3 яка була подана під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, з якої вбачається, що за час життя ОСОБА_3 не вважав автомобіль ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільним майном подружжя, а тому про його розподіл не зазначав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління юстиції у м.Києві про стягнення грошової компенсації відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення незаконне та необґрунтоване, таке, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про те, що оскільки за життя один із подружжя не звертався з вимогою про поділ автомобіля, то він не мав наміру визнавати його спільним майном подружжя.

Посилається на те, що суд першої інстанції просто погодився з доводами відповідача, взяв до уваги недопустимі докази, а саме: покази свідка - сина відповідача, гарантійну картку щодо встановлення газового обладнання, ліцензійну картку - дозвіл на внутрішні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення, строк дії ліцензії з 14.10.2009 - 13.10.2014, подорожні листи службового легкового автомобіля та тимчасовий реєстраційний талон, на підставі яких дійшов до помилкового висновку, що саме син відповідача придбав спірний автомобіль за свої власні кошти.

Вказує, що висновок суду, що між відповідачем та її сином відбулась лише перереєстрація автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску із заміною титульного власника, саме під час перебування подружжя у шлюбі - 30.07.2014 року, оскільки шлюб між останніми офіційно розірвано на підставі рішення - 30.09.2014 року теж є незаконним, оскільки перереєстрація транспортного засобу відбулася на підставі довідки рахунку, який є в матеріалах справи, тобто відбулося відчуження транспортного засобу і в зв`язку з цим відбулась перереєстрація на нового власника.

Також зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відчуження транспортного засобу відбулося після припинення ведення спільного господарства, після подачі до суду позову про розірвання шлюбу, що також не заперечувалось відповідачем в судовому засіданні та про що відповідач зазначив в своєму відзиві на позовну заяву.

Ці обставини також підтверджуються роздруківкою з сайту Судової влади, де вказано, що ОСОБА_3 звернувся з позовом про розірвання шлюбу 05.06.2014 року, копією ухвали про відкриття провадження від 26.06.2014 року та копією рішення Деснянського районного суду про розірвання шлюбу.

Вважає, що спірний автомобіль ЗАЗ LANOS 1498 (2009), д.н.з. НОМЕР_1 був об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відчуження автомобіля здійснено ОСОБА_2 проти волі ОСОБА_3 , поділу у даному випадку підлягає вартість такого автомобіля.

Позивач, яка є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , має право на стягнення з відповідача компенсації за Ѕ частку автомобіля, який був відчужений не в інтересах сім`ї, після припинення ведення спільного господарства та без згоди ОСОБА_3 .

Ухвалою від 20 листопада 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалу про відкриття провадження відповідач отримала 26.11.2019 року, відзив подано поштою та зареєстровано в суді 03 грудня 2019 року, тобто в строк, зазначений в ухвалі суду.

У відзиві представник відповідача просив рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Від третьої особи відзив не надходив, ухвалу про відкриття апеляційного провадження отримано 25.11.2019 року.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

Згідно із Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2014, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований 12.08.1982, розірвано, рішення набрало законної сили 13.10.2014.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 05.07.2016, помер ОСОБА_3 у віці 81 рік.

Заповітом від 24.09.2014 ОСОБА_3 , зробив таке розпорядження: все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті, і на що він законом митиме право, заповідає громадянці ОСОБА_1 , 1967 року народження.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1226 ЦК України, передбачає, що суб`єкт права спільної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

За загальним правилом статті 60 глави 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд зазначає, що сам по собі факт придбання майна в період спільного проживання не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 був придбаний під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в 2010 році на ім`я ОСОБА_2. З 30.07.2014 спірний автомобіль перереєстрований на ОСОБА_4 і нині на праві власності належить останньому, що підтверджено довідкою (результати аналітичного пошуку ТЗ по «НАІС ДДАІ» МВС України від 06.12.2018).

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).

Доводи представника позивачаякий наполягав, що спірний автомобіль належав до маси спільного майна подружжя, а тому підпадає під поділ майна подружжя та 1/2 його частина належить покійному ОСОБА_3 і є спадковим майном, суд оцінив критично з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалось учасниками справи, що з 26.08.2014 по 20.04.2018 (Ухвала Деснянського районного суду міста Києва від 20.04.2018 про закриття провадження по справі) в провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. Як з позовної заяви так і з зустрічного позову вбачається, що сторони не визнавали автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільним майном подружжя. А зміст та вимоги зустрічного позову не містять посилань, що за час життя ОСОБА_3 мав намір визнавати автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільним майном подружжя або мав бажання отримати за транспортний засіб компенсацію у певному розмирі. Також суд встановив, що стороною позивача не надано суду доказів, що спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , однак в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надав послідовні та логічні свідчення, що автомобіль ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 був придбаний за його особисті кошти, а відповідачка надала докази, що саме її син ОСОБА_4 купив за власні кошти та користувався і утримував спірний автомобіль (гарантійна картка щодо встановлення газового обладнання; ліцензійна картка - дозвіл на внутрішні перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення, строк дії ліцензії з 14.10.2009-13.10.2014; подорожні листи службового легкового автомобіля та тимчасовий реєстраційний талон).

Крім того судом встановлено, що між ОСОБА_2 та її сином ОСОБА_4 відбулася лише перереєстрація автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 із заміною титульного власника, саме під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в шлюбі - 30.07.2014, оскільки шлюб між останніми офіційно розірвано на підставі рішення - 30.09.2014. Зокрема з часу розірвання шлюбу по день смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в період двох років будь-яких заяв щодо визнання автомобіля ЗАЗ «Ланос», 2009 року випуску, д/н НОМЕР_1 спільним майном подружжя матеріали справи не містять, таких доказів представником позивача суду не надано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що автомобіль не входить до спадкової маси, так як був відчужений під час перебування у шлюбі спадкодавця та з його згоди, оскільки останній не висував вимог за свого життя до другого з подружжя з приводу поділу вказаного автомобіля чи стягнення грошової компенсації за його частку.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленим є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам справи та вимогам закону

Доводи скарги про те, що ОСОБА_3 не надавав згоду на відчуження спільного майна є недоведеними та спростовуються наданим суду доказами.

Так, згідно п.20 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 1993 року та ст. 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (назва Закону із змінами від 19.12.2017 p.), якщо інвалід війни першої групи або його дружина мають у власності автомобіль, то при пред`явленні відповідного пакета документів до органу місцевого самоврядування (адміністрації) такій особі виділяється місце (земельна ділянка) для будівництва гаража безпосередньо біля місця проживання інваліда.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав суду, що ОСОБА_3 , з метою отримання дозволу від місцевих органів влади для будівництва гаража, порадив йому оформити придбаний за його кошти 24.06.2010 р. автомобіль ЗАЗ Lanos 1498 (2009), р.н. НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 , оскільки у нього були відповідні пільги.

В матеріалах справи містяться копії документів з справи №754/14031/14-ц про поділ майна подружжя, а саме зустрічний позов ОСОБА_3 та ін., в якому не ставились покійним спадкодавцем позовні вимоги до відповідача про поділ автомобіля чи грошову компенсацію за нього, як спільного сумісного майна подружжя, що свідчить про те, що він був переоформлений на сина відповідача зі згоди останнього, оскільки той достовірно знав, що автомобіль придбавався сином та за його кошти, а лише оформлявся на відповідача з метою отримання відповідних пільг.

Таким чином, судом вірно взято до уваги, що відбулася лише заміна власника в період шлюбу ОСОБА_3 та відповідача , а саме 30.07.2014 р. При цьому, шлюб офіційно розірвано на підставі судового рішення 30.09.2014 р. З часу розірвання шлюбу по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 будь-яких заяв з його боку щодо визнання автомобіля, спільним майном подружжя матеріали справи не містять і таких доказів представником позивача суду не надано, що може свідчити про надання згоди останнім на такі дії його дружини.

Доводи скарги про те, що покази свідка ОСОБА_4 є недопустимими доказами суперечать вимогам цивільного процесуального закону.

Так, згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

На виконання цих вимог судом першої інстанції були враховані показання свідка ОСОБА_4 які повністю узгоджувались з іншими наданими доказами та поясненнями сторін.

Крім того, у відповідності з вимогами ч 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Позивач не довів, що спірний автомобіль входить до спадкової маси та на час смерті спадкодавця належав йому на праві власності, а відповідно позивач і не довів свого права на грошову компенсацію половини вартості такого автомобіля.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують та є фактично повторенням доводів позовної заяви, яким суд у своєму рішенні дав належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судові витрати у виді судового збору за подачу апеляційної скарги покладено на особу, яка оскаржила рішення. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді