ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/739/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 311020000 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Черкаси:

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач (скаржник) - КП «Придніпровська СУБ»,

третя особа - Черкаська міська рада,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02.10.2019 (повний текст складено 02.10.2019, суддя в суді першої інстанції Демчик Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинку», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Черкаська міська рада, про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

16.07.2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, яким просила, після послідуючого уточнення вимог, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 15343,57 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення та 11364,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, вказуючи на те, що з 22.08.2014 по 31.05.2019 вона перебувала у трудових відносинах із відповідачем. Згідно наказу від 31.05.2019 №100-к/п її звільнено з роботи за скороченням штату. Стверджує, що при звільненні з роботи повний розрахунок з нею не проведений, що є підставою для стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02.10.2019 позовні вимоги у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 15343,57 грн. заборгованості по заробітній платі, 48810,96 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 2000,00 грн. моральної шкоди, а в задоволенні решти заявлених вимог - відмовлено. Суд зазначив, що відповідач, всупереч вимог трудового законодавства при звільненні позивача не провів з нею належний розрахунок по заробітній платі в день звільнення, що стало підставою для стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку при звільненні у виді середнього заробітку.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач 01.11.2019 через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновків суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, просить рішення суду першої інстанції змінити та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Вказує, що належним чином розрахуватися з позивачем при звільненні СУБ не змогла не зі своєї вини, а внаслідок відсутності фінансових надходжень через припинення господарської діяльності. Суд визначив розмір середнього заробітку позивача без урахування Порядку обчислення середньої заробітної плати. Позивач не обґрунтувала вимогу про стягнення моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Приймаючи до уваги доводи скаржника та зміст рішення суду першої інстанції у справі, до апеляційного перегляду підлягає рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період часу з 22.08.2014 по 31.05.2019 працювала у КП «Придніпровська СУБ», що підтверджується даними її трудової книжки (а.с.5).

Наказом №100-к/п від 31.05.2019 позивач була звільнена з підприємства за скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України, однак у день звільнення нараховану заробітну плату їй виплачено не було.

Згідно довідки КП «Придніпровська СУБ» ЧМР від 24.06.2019 №1534 сума заборгованості по заробітній платі перед позивачем становить 22 728,34 грн. (а.с. 8).

Відповідно до виписки АТ КБ «Приватбанк» від 17.09.2019 відповідач перерахував позивачу заробітну плату в сумі 7384,77 грн. (а.с.22).

На момент вирішення справи районним судом заборгованість по заробітній платі перед позивачем погашена не була, однак при апеляційному перегляді справи відповідач борг по заробітній платі в сумі 15343,57 грн. перед ОСОБА_1 погасив, що підтверджується відомістю від 01.11.2019 розподілу витрат КП «Придніпровська СУБ».

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП).

Крім того, відповідно до п.20 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Ураховуючи, що в день звільнення позивачу не було виплачено належну до сплати заробітну плату, суд першої інстанції в цій справі прийшов до вірного висновку про те, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача на підставі ст.117 КЗпП України компенсації за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі середнього заробітку працівника.

При цьому слід відхилити доводи скаржника про те, що належним чином розрахуватися з позивачем при звільненні СУБ не змогла не зі своєї вини, а внаслідок відсутності фінансових надходжень через припинення господарської діяльності, адже нормами трудового законодавства (ст.ст.116, 117 КЗпП України) не встановлено зв`язку між обов`язком роботодавця належним чином розраховуватися з працівниками та наявністю у нього коштів.

Даний обов`язок роботодавця є абсолютним, а кореспондуюче йому право працівника - таким, що підлягає захисту незалежно від фактичної можливості роботодавця виплачувати нараховані працівнику кошти.

Також не можна погодитися з апеляційними доводами про те, що суд визначив розмір середнього заробітку позивача без урахування Порядку обчислення середньої заробітної плати, враховуючи таке.

Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Абзацом 2 пункту 8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 16.12.2015 у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Згідно довідки №1654 від 02.10.2019 КП «Придніпровська СУБ» та з урахуванням вищевикладених положень Порядку обчислення середньої заробітної плати (нараховану суму коштів поділити на кількість робочих днів за два відпрацьовані місця, що передують місяцю, в якому було звільнено працівника) середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 становить 554,67 грн., про що вірно зазначив суд першої інстанції, отже відповідні доводи скаржника у справі є необґрунтованими.

Апеляційні доводи про те, що позивач не обґрунтувала вимогу про стягнення моральної шкоди слід відхилити, адже безсумнівно порушення прав особи на належну оплату праці саме по собі завдає їй моральних страждань, які підлягають відшкодуванню за рахунок роботодавця.

При цьому апеляційний суд враховує, що за положеннями ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання скаржника на погашення боргу в частині заробітної плати під час апеляційного розгляду справи в даному випадку на правильність вирішення судом першої інстанції позовних вимог у цій справі не впливає, адже рішення суду в частині стягнення боргу по заробітній платі скаржником в апеляційному порядку не оскаржується та перевірці в апеляційному порядку в цій частині не підлягає згідно положень ч.1 ст.367 ЦПК України

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02.10.2019 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 02.10.2019 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинку», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Черкаська міська рада, про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 11.12.2019.

Суддя-доповідач

Судді