ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8402/17Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/538/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 302000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

апелянта ОСОБА_1 і її представника

ОСОБА_2 , представника Тернопільської

міської ради Михальчук О.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року (ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., повний текст якого складено 28 березня 2019 року) у цивільній справі № 607/8402/17 ,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Тернопільської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її мати ОСОБА_5 28.03.1989 року подарувала їй житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 і розміщений на земельній ділянці площею 822 кв.м.. На вказаній земельній ділянці також знаходився житловий будинок АДРЕСА_1 , який згідно свідоцтва про право на спадщину від 18.05.1974 року успадкувала ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_6 ..

Факт перебування у користуванні ОСОБА_5 спірної земельної ділянки підтверджується відомостями з інвентарної книги за 1946-1948 роки, відповідно до якої за будинковолодінням по АДРЕСА_2 ) закріплена земельна ділянка площею 1066 кв.м., користувачами якої були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка у 1955 році вибула проживати за іншою адресою та у 1957 році померла.

Вважає, що з 1958 року єдиним землекористувачем земельної ділянки була її мати, яка виступала також платником земельної ренти. ОСОБА_4 не вчинила жодних дій для виділення зі складу домоволодіння належного їй житлового будинку та закріплення за ним земельної ділянки.

У грудні 1997 року вона звернулась до Тернопільської міської ради з заявою про передачу їй безоплатно у приватну власність в порядку приватизації земельної ділянки площею 822 кв.м., однак рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею лише 411 кв.м. , а іншу частину земельної ділянки такої ж площі передано у приватну власність ОСОБА_4 ..

Вважає, що вказане рішення прийняте з грубим порушенням положень чинного земельного законодавства, оскільки ОСОБА_4 не надала жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт перебування земельної ділянки в її користуванні. Крім цього, згідно статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, який набув чинності з 12.06.1997 року питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях.

Порушення її законних прав у такий спосіб стало підставою отримання ОСОБА_4 Державного акту на право приватної власності на землю та в подальшому відчуження останньою за договором дарування 29.11.2001 року спірної земельної на користь ОСОБА_3 , яка в свою чергу виготовила Державний акт на право приватної власності на землю.

Відповідно до статті 17 ЗК України (в редакції від 13.03.1992 року чинній на час укладення договору дарування) власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів , не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншим способом відчужувати належну їм земельну ділянку , крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. Відтак, зазначена угода відповідно до статтей 48, 59 ЦК України, статті 114 ЗК України (чинних на момент здійснення дарування) є недійсною з моменту її укладення.

Крім цього, технічна документація для підготовки та видачі документів на право власності на землю ОСОБА_3 виготовлена з порушенням пункту 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею, зокрема в ній відсутні технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта та висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки. Вона не погоджувала меж суміжної земельної ділянки ОСОБА_3 . Вважає , що видача державного акта на право приватної власності на землю без погодження меж є протизаконною.

Посилаючись на те, що вказані обставини створюють їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою та позбавляють її права правомочності власника земельної ділянки площею 822 кв.м., позивач просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 29.11.2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 6306, з моменту його укладення та державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_3 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, надання неправильної оцінки доказам у справі.

Апелянт вказала на помилковість висновку суду про те, що будинок ОСОБА_4 був придатним для проживання та остання мала право на безоплатну передачу їй у приватну власність земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні, для обслуговування належного їй будинку.

Суд не взяв до уваги той факт, що у довідці-характеристиці на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виданій міським БТІ 28.03.1974 року для оформлення спадщини вказано, що житловий будинок, який знаходиться на земельній ділянці площею 411 кв.м. має 89% зносу та не зазначено на підставі якого рішення надана земельна ділянка. Крім цього, на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №703 від 11.09.1981 року житловий будинок ОСОБА_4 визнано непридатним для проживання (аварійним) та з цих підстав відселено сім`ю в кількості 3 чоловік в квартиру АДРЕСА_3 . Тому очевидним є факт, що непридатне житло та земельна ділянка не можуть бути предметом цивільно-правових угод.

Судом однобічно надано оцінку доказам, оскільки є різні довідки-характеристики БТІ щодо відсотків зносу житлового будинку та довідки ДПІ щодо сплати податку за земельну ренту.

Згідно інвентарної справи за 1946-1948 роки за будинковолодінням по АДРЕСА_4 , адреса якого згодом була змінена на ОСОБА_7 , числилась земельна ділянка загальною площею 1066 кв.м. і саме за такий розмір земельної ділянки її мати ОСОБА_5 сплачувала податок за земельну ренту, що підтверджується платіжним повідомленням та квитанціями за 1948, 1951 роки.

Згідно договору дарування від 28.03.1989 року ОСОБА_5 подарувала їй, ОСОБА_1 , житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями, що розташований у АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 822 кв.м. (згідно рішення виконкому міської ради № 1089 від 29.12.1952 року ). Виходячи з положень земельного законодавства, чинного на час набуття права власності на будинок виключно вона стала належним користувачем земельної ділянки площею 822 кв.м. на якій знаходиться її будинок.

Суд не застосував статті 17 ЗК України (в редакції 1992 року) яка забороняла власникам земельних ділянок протягом шести років з часу набуття права власності, або іншим чином відчужувати належні їм земельні ділянки, крім передачі їх у спадщину або раді народних депутатів, а також не взяв до уваги, що землевпорядна документація ОСОБА_3 виготовлена з порушенням Інструкції та без погодження меж з сусідніми землекористувачами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала і вказала, що всі рішення, які приймалися у справах за її позовами є незаконними. Вважає, що квартира надана ОСОБА_8 на сім`ю ОСОБА_8 з батьками ОСОБА_9 , а не на власну сім`ю (з чоловіком та дитиною).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Гавдяк І.Б., апеляційну скаргу підтримала і зіслалася на доводи викладені в ній.

Представник Тернопільської міської ради апеляційну скаргу не визнала і пояснила, що у 1996 році Тернопільська міська рада делегувала повноваження по приватизації земельних ділянок виконавчому комітету. Повноваження виконавчого комітету, щодо прийняття спірних рішень підтвердженні рішенням Львівського апеляційного окружного суду, яким відмовлено ОСОБА_1 у визнанні нечинною та скасуванні ухвали Тернопільської міської ради від 13.08.1996 року Про делегування повноважень по приватизації земельних ділянок. Будинок Мурій ОСОБА_10 у 1981 році було визнано аварійним у зв`язку з чим сім`ї її дочки ОСОБА_8 на трьох чоловік було надано квартиру, а сім`я ОСОБА_4 залишилась проживати у будинку, тому будинок не було знято з реєстрації. Оскільки ОСОБА_4 залишилась проживати в будинку і здійснювала його обслуговування, в тому числі збудовано добудову до будинку, яку Тернопільська міська рада узаконила у 1995 році, тому ОСОБА_4 мала право на отримання безоплатно в порядку приватизації земельну ділянку для обслуговування належного їй житлового будинку.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили, відмовлено ОСОБА_1 у визнанні за нею права власності на земельну ділянку більше 411 м/кв та у визнанні недійсними виданих на підставі рішень виконавчого комітету Тернопільської міської ради державних актів.

Від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 28.03.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, за реєстром №1-524 позивач ОСОБА_1 отримала в дарунок від ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 822 кв.м.

На вказаній земельній ділянці також знаходився інший житловий будинок за АДРЕСА_1 , що належав сестрі позивача-відповідачці ОСОБА_4 .. Житловий будинок був успадкований ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_11 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.1974 року, виданого Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою, за реєстром №1-4311с (а.с. 89).

У грудні 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулись у Тернопільську міську раду із заявами, відповідно до яких просили передати їм безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 822 кв.м для обслуговування житлового будинку.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року ОСОБА_1 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 411 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 земельну ділянку площею 411 кв.м за адресою АДРЕСА_1 .

12.01.2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулись у Тернопільський міський відділ земельних ресурсів із заявою, у якій просили провести розподіл земельної ділянки між будинковолодіннями по АДРЕСА_5 а і 26.10.2000 року нотаріально засвідчили свою згоду на розподіл між ними земельних ділянок по 411 кв.м. кожній (а.с 78 т.1).

У лютому 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 отримали Державні акти на право приватної власності на землю.

Згідно договорів дарування посвідчених приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., за реєстром № 6306 та № 6564 ОСОБА_4 29.11.2001 року подарувала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку площею 0,0411 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а 12.12.2001 року житловий будинок що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

14.12.2001 року вказаний житловий будинок був зареєстрований за ОСОБА_3 (видано реєстраційне посвідчення), а 25.01.2002 року ОСОБА_3 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 .

У 2002 році на замовлення ОСОБА_3 ДП Земельно-кадастрове бюро виготовило технічну документацію на земельну ділянку по АДРЕСА_1 а та здійснило закріплення меж земельної ділянки в натурі, що підтверджується актом виносу меж земельної ділянки від 03.01.2002 року.

17.12.2005 року ОСОБА_3 продала спірну земельну ділянку площею 0,0411 га ОСОБА_12 .

Судом також встановлено, що рішенням Тернопільського міського суду від 04.09.2002 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26.11.2002 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_4 про визнання незаконною угоди про добровільний поділ земельної ділянки, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю по АДРЕСА_1 та 28 АДРЕСА_6 , усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку користування земельною ділянкою (з урахуванням площ будинковолодінь) (а.с. 51-54 т.1).

Рішенням Тернопільського міського суду від 22.05.2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 09.09.2003 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до Тернопільської міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_4 земельних ділянок по 411 кв.м., визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 531 кв.м. (а.с. 57-59 т.1).

03.10.2003 року ОСОБА_1 у відповідності до заяви, посвідченої державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Темніковою С.А., за реєстром № 4-3018 відкликала свою згоду на розподіл між нею та ОСОБА_4 земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності порушення прав позивачки укладеним договором та виданим ОСОБА_3 . державним актом.

Колегія погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що житлові будинки по АДРЕСА_1 та 28а (забудова до 1939 року) знаходились на земельній ділянці площею 822 кв. м. . Позивач набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 28.03.1989 року, а ОСОБА_4 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 13.05.1974 року.

Відповідно до довідки БТІ, яка видана для оформлення спадщини на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_11 станом на 28.03.1974 року, знаходився на земельній ділянці площею 411 кв.м. та мав 39% зносу (а.с.167 т.1). У довідці-характеристиці БТІ на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , яка видана 21.02.1989 року ОСОБА_5 , зазначено, що житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 822 кв.м. та вказано, що на цій же земельній ділянці знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1 з сараєм, який належить ОСОБА_4 (а.с.89 т.1).

Отже, набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок мало місце у період дії ЗК УРСР в редакції 1971 року.

Статтею 90 ЗК УРСР (чинного на 28.03.1989 року) було передбачено, що при переході права власності на будівлю на землях міст переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу.

Згідно до статті 88 вказаного Кодексу розміри земельних ділянок для об`єктів цивільного і житлового будівництва визначаються виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів у відповідності з будівельними нормами і правилами. В містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0.03 до 0.06 гектарів, з урахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім`ї.

Враховуючи вищенаведене, доводи ОСОБА_1 про те, що вона згідно договору дарування набула право користування земельною ділянкою площею 822 кв.м. не заслуговують уваги суду. Оплата попереднім власником ОСОБА_5 у 1948-1951 роках земельної ренти за користування 1066 кв.м. земельної ділянки не доводить переходу до ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою у розмірі 822 кв.м..

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до суду з позовами про визнання незаконною угоди про добровільний поділ земельної ділянки, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на землю виданих їй та ОСОБА_4 на земельні ділянки площею по 411 кв.м. , що по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою і встановлення порядку користування земельною ділянкою та про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_1 земельних ділянок по 411 кв.м. , визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 531 кв.м., однак рішеннями Тернопільського міського суду від 04.09.2002 року та від 22.05.2003 року в задоволенні її вимог відмовлено.

Позивач порушення своїх прав вбачає у тому, що вона має право на користування земельною ділянкою площею 822 кв.м., оскільки такий розмір земельної ділянки перейшов до неї за договором дарування житлового будинку. Також вважає, що до ОСОБА_4 не перейшло право користування земельною ділянкою у зв`язку із спадкуванням житлового будинку ОСОБА_13 , яка померла у 1957 році, та остання не набула права на безоплатну передачу їй у приватну власність земельної ділянки площею 411 кв.м., оскільки у 1981 році житловий будинок було визнано аварійним та відселено сім`ю у квартиру.

Відповідно до довідки-характеристики БТІ від 28.03.1974 року та довідки містобудування та архітектури від 18.07.2003 року житловий будинок ОСОБА_11 станом на березень 1974 року мав 39% зносу (а.с. 21, 67, т.1), а тому посилання апелянта на те , що будинок мав 89% зносу не відповідає матеріалам справи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №703 від 11.09.1981 року затверджено список сімей, які проживають у ветхих (аварійних) будинках та непридатних для проживання на 1981-1985 роках, зобов`язано власників індивідуальних будинків проводити підтримуючий ремонт з метою збереження основних конструкцій будинків, а житловому управлінню міськвиконкому та відділу по обліку та розподілу житлової площі подавати пропозиції щодо першочергового знесення аварійних будинків і відселення сімей з непридатних для проживання квартир з врахуванням проценту зносу технічного стану і дійсної їх вартості. В додатку до рішення зазначений житловий будинок по АДРЕСА_1 . Цим же рішенням надано ОСОБА_8 , як мешканці вказаного будинку в порядку відселення (надання) квартиру по АДРЕСА_7 на склад сім`ї 3 особи (а.с.187-189) . Згідно акта від 25.05.1980 року складеного комісією в складі начальника та майстра дільниці ЖЕК-5 та начальника інвентарбюро житловий будинок по АДРЕСА_1 по всіх житлових умовах не придатний для проживання і його можна віднести до стану аварійних. В будинку прописано 6 чоловік (а.с.190). Враховуючи те, що в будинку було зареєстровано шестеро осіб, а в порядку відселення з аварійного будинку було надано житло лише сім`ї ОСОБА_8 на склад сім`ї з 3 осіб, тому відсутні підстави стверджувати, що . ОСОБА_4 , як власниця житлового будинку, була відселена з наданням їй іншого житла. Рішення про знесення житлового будинку по АДРЕСА_1 , як аварійного, відсутнє. За вказаних обставин надання в порядку відселення ОСОБА_8 квартири не свідчить що припинилось право власності ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 907 від 29.11.1995 року вирішено узаконити за ОСОБА_4 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , добудову тамбура до приватного житлового будинку розміром 1.95х3.00 м. та збільшення житлової площі будинку на 5,1 кв.м. (а.с.72). Вказані зміни відображені у технічному паспорті на будинок складеному 14.11.1995року (а.с.70-71). Згідно довідки-характеристики від 14.12.1995 року виданій Тернопільським міським БТІ житловий будинок по АДРЕСА_1 а 1939 року забудови має 52% зносу.(а.с.74 т.1). Наведене свідчить про те, що ОСОБА_4 після визнання її будинку ветхим (аварійним) продовжувала проживати у будинку, покращувала його технічний стан, проводила добудову та збільшувала його житлову і загальну площу.

За таких обставин доводи апелянта про те, що житловий будинок ОСОБА_4 був непридатним для проживання та що вона не мала права на безоплатну передачу їй у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та надвірних будівель колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до статті 17 ЗК України ( в редакції 1991 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність здійснюється Радами народних депутатів, на території яких вони розташовані. Власники земельних ділянок, переданих їм Радою, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншим чином відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах , на яких вона була їм передана. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до частини 3 статті 3 цього Кодексу повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Зі змісту рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради №153 від 11.02.1998 року вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1 та ОСОБА_4 передавалась безоплатно у приватну власність на підставі Декрету Кабінету Міністрів України №15-92 від 26.12.1992 року Про приватизацію земельних ділянок. Виконавчий комітет приймав рішення про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок на підставі ухвали 13 сесії 22 скликання міської ради від 13.08.1996 року Про делегування повноважень по приватизації земельних ділянок і 17 сесії 22 скликання від 8.04.1997 року Про стан та концепцію приватизації земель, отже діяв у межах наданих йому повноважень.

У вищевказаному Декреті Кабінет Міністрів зобов`язав сільські, селищні, міські Ради народних депутатів забезпечити протягом 1993 року передачу земельних ділянок, наданих їх для ведення особистого підсобного господарства будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, встановлених ЗК України (пункт 1 ) та встановив, що громадяни України мають право продавати або іншим способом відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у пункті 1 цього Декрету без зміни їх цільового призначення (пункт 4) і що передача безоплатно у приватну власність земельних ділянок для вказаних цілей проводиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює (пункт 2).

Враховуючи наведені норми права суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що виконавчий комітет Тернопільської міської ради приймаючи рішення №153 від 11.02.1998 року діяв у межах наданих йому повноважень, а ОСОБА_4 в установленому законом порядку набула право власності на спірну земельну ділянку та вправі була її відчужувати.

Постанова Тернопільського міськрайонного суду від 22.10.2007 року у справі №2-а-597/07, прийнята у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання нечинною та скасування ухвали Тернопільської міської ради від 13 серпня 1996 року, якою визнано нечинною та скасовано ухвалу 13 сесії 22 скликання Тернопільської міської ради від 13 серпня 1996 року Про делегування повноважень по приватизації земельних ділянок згідно письмових пояснень ОСОБА_1 . Львівським апеляційним адміністративним судом скасована та у задоволенні її вимог відмовлено.(а.с.135).

Відповідно до статті 48 ЦК України (в редакції яка діяла на дату укладення договору дарування) недійсною є угода , що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 81 ЦПК Укрїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач не довела, що оскаржуваним договором дарування земельної ділянки та виданим на підставі нього ОСОБА_3 , як обдарованій, державного акта на право власності на землю порушено її права.

Суд першої інстанції помилково керувався ст. 203, 215 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, однак це не дає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Сама по собі відсутність в землевпорядній документації ОСОБА_3 технічного завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта, висновку органу у справах будівництва та архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки та акту погодження меж не дає підстав для визнання незаконним державного акта на право приватної власності на землю (виданого ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки), оскільки не свідчить про порушення прав позивачки..

Земельне законодавство не обмежує права власності особи на земельну ділянку у зв`язку з відмовою суміжного землекористувача від підписання акту погодження меж земельних ділянки.

Беручи до уваги все вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2019 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

Ходоровський М.В.