Справа № 635/3935/18
Провадження № 2/635/331/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року

смт. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Токарєвої Н.М.,

секретар судового засідання - Кондратенко Л.І.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа: Височанська селищна рада

Харківського району Харківської області,

третя особа: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Височанська селищна рада Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинкуза адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимоги зазначив, що він є власником 55/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 26 листопада 1980 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Пилипенко Т.Г., реєстровий № 1-3702. Іншим співвласником домоволодіння є ОСОБА_5 , з якою укладено договір конкретного користування з уточненням ідеальних часток, посвідчений 21 травня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В., реєстр. № 961. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав. 06 грудня 1985 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який був розірваний 12 грудня 2012 року на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області у справі № 2034/1396/2012. Сторони не проживають спільно з 2009 року. Відповідач зареєстрована у вказаному житловому будинку та після розірвання шлюбу залишилася у ньому проживати. З 2017 року ОСОБА_4 у житловому приміщенні позивача не проживає, частина житлового будинку, належного позивачу перебуває у нежитловому стані, оскільки електропостачання та водопостачання відключено з жовтня 2016 року. Відповідач добровільно звільнила житло, належне позивачу. Претензій ніяких не мала, скарг до органів поліції не подавала. В 2017 році Харківським районним судом Харківської області розглядалася справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , АК «Харківобленерго» про усунення перешкод у користуванні житлом, та зустрічним позовом ОСОБА_1 про позбавлення права користування житлом. Рішенням суду у справі № 635/472/17 від 26.09.2017 в задоволенні позовних вимог сторін відмовлено. Відключення житлового будинку від водопостачання було здійснено через наявність великої заборгованості, яку ОСОБА_4 відмовилась сплатити. Зазначив, що ОСОБА_4 має дві дорослих доньки, які забезпечені житлом, та вона проживає у одній з них. Відповідач не є власником житлового будинку, не проживає тривалий час, позивач заперечує проти її проживання, відповідач добровільно не змінює реєстрацію свого місця проживання, тож вважає, що це порушує його права власника житла, тому вимушений звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено проведення судового засідання на 12 жовтня 2018 року о 12 год. 00 хв.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 травня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6 , який є спадкоємцем ОСОБА_7 .

Відповідач ОСОБА_4 подала до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначила, що проживала у спірному житловому будинку з 1982 року по 13 лютого 2017 року, разом з позивачем проводили поточні ремонтні роботи, перекривали покрівлю, позивач навмисно створив неможливі умови для її проживання, щоб вона покинула житло, позивач здавав житло в оренду іншій родині протягом 2014-2016 років, після звільнення житла орендарями позивач відключив світло, газ, воду, зламав лічильник, перекрив водопостачання, тож відповідач вимушена була виїхати з будинку.

Третя особа ОСОБА_8 відзиву на позов не надсилав, заяв та клопотань до суду не подавав.

Височанська селищна рада Харківського району Харківської області до суду надіслала заяву в якій зазначила, що проти задоволення позову рада не заперечує.

Інших клопотань та заяв від учасників до суду не надходило.

Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

За приписами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є співвласниками у рівних частках житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого 26 листопада 1980 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Пилипенко Т.Г., реєстровий № 1-3702.

Між співвласниками укладено договір конкретного користування з уточненням ідеальних часток, посвідчений 21 травня 2010 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В., реєстр. № 961, згідно якого сторони узгодили порядок користування житловим будинком та надвірними будівлями за вказаною адресою, та визначили, що ОСОБА_1 належить 56/100 частин спірного домоволодіння, а ОСОБА_7 - 45/100 частин. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав, що підтверджується Витягом від 03.06.2010 № 26303735.

Після смерті ОСОБА_7 її частку у праві спільної часткової власності у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , успадкував її син ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.08.2013 № 8149608 та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.08.2013 № 34882844, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.05.2019 № 165578838.

Позивач ОСОБА_1 з 06.12.1985 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Подружжя постійно проживало за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2012 у справі № 2034/1396/2012 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірвано.

Рішенням Харківського районного суду Харківськоїобласті у справі № 635/472/17 від 26.09.2017 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , АК «Харківобленерго» про усунення перешкод у користуванні житлом, та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про позбавлення права користування житлом, відмовлено за тих підстав, що ОСОБА_9 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає у ньому та користується ним, а ОСОБА_1 не надав суду доказів про те, що він попередив ОСОБА_9 за три місці про необхідність звільнити житло в порядку ч. 3 ст. 168 ЖК України. По справі встановлено, що житловий будинок був відключений від енергопостачання на підставі заяви власника ОСОБА_1 від 13.10.2016.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області у справі № 635/565/16-ц від 31.08.2016 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про стягнення витрат на оплату комунальних послуг і утримання житлового будинку, було скасовано рішення суду першої інстанції від 06.06.2016 та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено за тих підстав, що власник зобов`язаний утримувати житло, що йому належить.

Судовий наказ Харківського районного суду Харківської області від 04.08.2017 у справі № 635/3766/17 про стягнення з ОСОБА_9 заборгованості за послуги водопостачання, скасований ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28.02.2018.

У вказаному будинку разом з позивачем зареєстрована відповідач ОСОБА_9 з 19.08.1986, про що мається відмітка у будинковій книзі та підтверджується інформацією Височанської селищної ради Харківського району Харківської області від 22.04.2019 і даними адресної картки.

Актом, складеним депутатом Височанської селищної ради Харківського району Харківської області Воропаєвою О.В. від 24 травня 2018 року за участю сусідів, встановлено, що ОСОБА_9 разом з ОСОБА_1 зареєстрована у будинку, але не проживає за місцем реєстрації, на момент складення акту ніхто у будинку не проживав, оскільки умови у будинку не придатні для проживання у ньому, стан є нежитловим, відключено водопостачання та енергопостачання з жовтня 2016 року.

Згідно повідомлень АК «Харківобленерго» від 21.11.2016, КП «Комуненерго» від 15.03.2018 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 було відключено від водо- та енергопостачання за заявою власника.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. ст. 316, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За приписами ч. 2. ч. 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до положень ст.ст. 64, 65, 156 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку виклав у своїй Постанові Верховний Суд України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014, що відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до відповідних спірних правовідносин, відповідно до якої, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, ОСОБА_9 не припинила проживання у частині житлового будинку, належної позивачу та продовжувала користуватися житловим приміщенням зі згоди власника.

Судом встановлено, що відповідач припинила проживання у спірному житлі лише з підстав його непридатності для проживання, знаходження частини житлового будинку у нежитловому стані, у зв`язку з відключенням за заявою позивача будинку від енерго- та водопостачання, тож відповідачу з боку позивача чинилися перешкоди у праві користування житловим приміщення, в яке вона вселилася за згодою позивача, її житлові права були порушені. Тож судом не приймаються до уваги твердження позивача, про те, що від ОСОБА_9 до органів поліції не надходили скарги щодо порушень її житлових прав.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

За змістом ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав, оскільки особа, яка може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути визнана внаслідок тривалого не проживання у спірному житлі за власною ініціативою. Відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання вимушено, оскільки житло не придатне для проживання.

На підставі ст. ст. 76, 77, 78-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що сім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розпалася, сторони припинили спільне проживання у житловому будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю у ньому умов для проживання.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області у справі № 635/472/17 від 26.09.2017 в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про позбавлення права користування житлом, відмовлено за тих підстав, що ОСОБА_9 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає у ньому та користується ним, а ОСОБА_1 не надав суду доказів про те, що він попередив ОСОБА_9 за три місці про необхідність звільнити житло в порядку ч. 3 ст. 168 ЖК України.

На даний час позивачем не використано його право щодо захисту свого права власності на житло у досудовому порядку як це встановлено Законом.

Суд, системно аналізуючи норми діючого цивільного законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, з огляду на те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав, житлове приміщення знаходиться у нежилому стані суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд залишає судовий збір за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Височанська селищна рада Харківського району Харківської області, ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Судовий збір залишити за рахунок ОСОБА_1 .

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі знаходиться за посиланням: .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення відповідно до Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України 2147-VIII 03.10.2017, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка її оскаржує, протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 20.09.2000, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації - АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Харківським РВ УМВС України в Харківській області 20.09.2000, місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа - Височанська селищна рада Харківського району Харківської області, , місце знаходження - Харківська область, Харківський район, смт. Високий, вул. Бульварна, б. 12.

Третя особа - ОСОБА_10 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 2117.

Повний текст рішення складений 05 серпня 2019 року.

Суддя Н.М. Токарєва