ПОСТАНОВА

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 623/3713/18

Провадження № 22-ц/818/2592/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Кругової С.С., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюма»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2019 року в складі судді Винниченка П.П.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюма» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з вивезення твердих побутових відходів.

Позовна заява мотивована тим, що позивача було визнано виконавцем послуг з вивезення твердих побутових відходів населенню м. Ізюма Харківської області. На ОСОБА_1 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 та надавались послуги з вивезення твердих побутових відходів на підставі вказаного особового рахунку. Оскільки ОСОБА_1 не сплачує послуги з вивезення твердих побутових відходів просить суд стягнути з відповідача заборгованість, що утворилася станом на вересень 2018 року в сумі 1549,76 гривень та судовий збір в сумі 1762,00 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2019 року в задоволенні позову комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги відмовлено.

04 квітня 2019 року на вказане судове рішення представник комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» Савін О.С. подав апеляційну скаргу.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; апелянт вказує на те, що комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюма» надає послуги збору, вивезення та утилізації твердих побутових відходів населенню міста Ізюма. На відповідача відкритий особовий рахунок для оплати послуг, що надає позивач. послуги з вивезення твердих побутових відходів споживач отримував, але в порушення діючого законодавства не сплачував їх вартість. Про суму та факт існування заборгованості повідомлявся належним чином шляхом направлення квитанцій на оплату послуг із зазначенням суми боргу. Посилається на ст. 13, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якими, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, відсутність письмово оформленого договору не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги, правову позицію Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц,

19 квітня 2019 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2019 року без змін.

Вказує на те, що з розрахунку заборгованості вбачається, що станом на вересень 2018 року заборгованість становить 1549, 76 грн., в суді першої інстанції ним було заявлено про застосування строку позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 19 жовтня 2018 року з позовом про стягнення заборгованості за період з червня 2012 року по серпень 2018 року, просив відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з 01 червня 2012 року по серпень 2015 року у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не було надано до суду підтверджуючого документу про укладення договору про надання послуг з вивезення побутових відходів та факту надання ОСОБА_1 послуг з вивезення побутових відходів. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позовних вимог є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішеннями Ізюмської міської ради № 0225 від 03 жовтня 2017 року № 1230 позивача визначено виконавцем послуг з збору, вивезення та утилізації твердих побутових відходів. (а.с.9)

Із розрахунку заборгованості станом на вересень 2018 року вбачається, що борг відповідача перед позивачем становить 1549,76 грн. ( а.с.6).

22 серпня 2018 року ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області 623/2626/18 було відмовлено у видачі судового наказу за заявою КП «Благоустрій міста Ізюма» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані комунальні послуги з вивезення твердих побутових відходів, через не надання заявником копії договору укладеного у письмовій формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості та інших письмових доказів про фактичне надання та отримання таких послуг. (а.с. 11).

За визначенням, наданим у статті Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Відповідно до ст. 35-1 Закону України «Про відходи» власники або наймачі, користувачі, у тому числі орендарі, джерел утворення побутових відходів, земельних ділянок укладають договори з юридичною особою, яка визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснюють оплату таких послуг.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Отже, порядок надання таких послуг визначений спеціальним законодавством, відповідно до якого оплата послуг з вивезення побутових відходів є обов`язком споживача, незалежно від факту укладення договору.

Враховуючи викладене, не укладення письмового договору про надання послуг з вивезення побутових відходів не є підставою для звільнення ОСОБА_1 як споживача від оплати відповідних послуг.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц.

Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг) . У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що позивача було визнано виконавцем послуг з вивезення твердих побутових відходів населенню м. Ізюма Харківської області. На ОСОБА_1 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 , йому надавались послуги з вивезення твердих побутових відходів на підставі вказаного особового рахунку. Однак відповідач не здійснював оплату вартості наданих послуг.

Відповідач, як споживач послуг, які надає позивач, зобов`язання з оплати послуг з вивезення побутових відходів належним чином не виконує. Тому наявні підстави для стягнення з нього заборгованості з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України.

Таким чином, між сторонами склалися фактичні договірні відносини (зобов`язання), щодо послуг з вивезення побутових відходів, оскільки відповідач отримує ці послуги та на нього відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

При цьому ОСОБА_1 не здійснює оплату за надані послуги, у зв`язку з чим в нього виникла заборгованість.

Як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу факт отримання ним відповідних послуг не заперечував.

Як свідчать матеріали справи, 27 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування строків позовної давності, просив застосувати позовну давність, відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з 01 червня 2012 року по серпень 2015 року у зв`язку із пропуском строку позовної давності, на що також вказав і в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюма» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з вивезення побутових відходів за період з 01 червня 2012 року по 30 вересня 2018 року, однак з заявою до суду звернувся лише 19 жовтня 2018 року, тобто, з пропуском трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Таким чином, суд застосовує позовну давність та доходить висновку, що з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» належить стягнути суму заборгованості за послуги з вивезення твердих побутових відходів за період з жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року в загальному розмірі 976,48 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» слід задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» заборгованість за надані послуги з вивезення твердих побутових відходів за період з жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року в загальному розмірі 976,48 грн., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» заборгованість за надані послуги з вивезення твердих побутових відходів за період з жовтня 2015 року по 30 вересня 2018 року в загальному розмірі 976,48 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» судовий збір у розмірі 1110 грн 06 коп. у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» судовий збір у розмірі 1665 грн 09 коп. у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2019 року.

Головуючий - суддя І. О. Бровченко

Судді: С.С. Кругова

А.І. Колтунова