КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Київ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

при секретарі Маштаковій Т.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Тетяна Володимирівна, про визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Яценко Н.О.,-

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус КМНО Дульська Т.В., про визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

З урахуванням уточнень, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 25 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дульською Т.В. за реєстровим № 978; витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_5 18 вересня 1998 року склав заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. До спадкового майна входила квартира АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 у встановлений законом строк прийняла у спадок квартиру, проте не зареєструвала право власності.

У липні 2013 року ОСОБА_1 стало відомо, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , яка набула права власності на підставі договору купівлі продажу від 25 червня 2013 року.

У подальшому було з`ясовано, що квартира АДРЕСА_2 16 травня 2013 року була продана на прилюдних торгах ОСОБА_3 , який 14 червня 2013 року отримав свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

Позивач зазначає, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2016 року, визнано недійсними акт про проведені прилюдні торги від 16 травня 2013 року та свідоцтво про право власності на майно від 14 чеврня 2013 року, на підставі яких ОСОБА_3 набув права власності на спірну квартиру та у подальшому відчужив її на користь ОСОБА_2 .

Враховуючи те, що судовими рішеннями встановлені факти про те, що майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року позов задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Проведено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримала.

ОСОБА_1 та її представник проти апеляційної скарги заперечили.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира вибула із володіння позивача як єдиної спадкоємиці померлого ОСОБА_5 поза її волею.

Відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав.

Крім того судом зазначено, що у задоволенні вимог про визнання права власності на квартиру слід відмовити, оскільки задоволення віндикаційної позовної вимоги про витребування майна у добросовісного набувача достатньо для реалізації позивачем своїх прав як спадкоємця для реєстрації спірного нерухомого майна на своє ім`я.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 1998 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно якого усе своє майно заповів ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

12 квітня 2011 року заведено спадкову справу № 456/2011.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 грудня 1998 року, ОСОБА_5 був одноосібним приватним власником квартири АДРЕСА_2 .

12 квітня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5

25 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 1.2. договору, документами, що підтверджують право власності продавця є: свідоцтво від 14 червня 2013 року, видане приватним нотаріусом КМНО Волоха В.Л. та на підставі акта державного виконавця про проведені торги, зареєстрованого в реєстрі за № 376.

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що спірна спадкова квартира вибула з її володіння поза її волею. 16 травня 2013 спірна квартира була продана на прилюдних торгах. Покупцем згідно акту державного виконавця від 16 травня 2013 року став ОСОБА_3 , який 14 червня 2013 року отримав свідоцтво про право власності на кватиру. 25 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Разом з тим, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, яке набрало законної сили, визнано недійсними акт про проведені прилюдні торги від 16 травня 2013 року та свідоцтво про право власності на майно від 14 чеврня 2013 року, на підставі яких ОСОБА_3 набув права власності на спірну квартиру та у подальшому відчужив її на користь ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У ч.1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Встановлено, що єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_1 , яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'тою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26жовтня 2016року, визнано недійсним акт про проведені прилюдні торги від 16травня 2013року, складеного головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Грищенком В.О., затверджений начальником Відділу державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві Губяком С.В; визнано недійсним свідоцтво про право власності на майно від 14червня 2013 року, видане ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі № 376 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волохою В.Л. на підставі акта про проведені прилюдні торги від 16 травня 2013 року, складеного головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції Грищенком В.О., затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Губяком С.В.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірна квартира вибула із володіння позивача як спадкоємиці померлого ОСОБА_5 поза її волею.

Доводи апеляційної скарги про те, що у зв`язку із незаконним залишенням без розгляду зустрічного позову судом винесено неправильне рішення, колегія суддів оцінює критично, оскільки помилкова ухвала суду про залишення без розгляду зустрічного позову не вплинула на правильність висновків суду першої інстанції при вирішенні даного спору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у справі відсутні докази що ОСОБА_1 є сестрою спадкодавця, відсутнє свідоцтво про народження ОСОБА_5 , колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що про факт можливого підроблення заповіту свідчить запит нотаріуса до державного архіву від 19 жовтня 2013 року, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини не були предметом розгляду даної справи.

З доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 , колегія суддів погоджується, проте на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з їхньої волі іншим шляхом. Тому висновки суду про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 25 липня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 10 грудня 2019 року.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: О.Ф. Лапчевська

С.Г. Музичко