ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7722/19 Справа № 199/8005/18 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Деркач Н.М., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_2 , про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А:

17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дніпровської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Просила, визнати незаконним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ№ 9131984 від 24 грудня 2009 року, виданий на підставі рішення Дніпропетровської міської ради за № 164/41 від 24 грудня 2008 року на земельну ділянку площею 0,0874 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:238:0054 по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.2-7,86-91).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2019 року у позовних вимогах ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, - відмовлено (а.с.189-193).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с.213-220).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 листопада 2009 року позивач отримала Держаний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №131984, виданий на підставі рішення Дніпропетровської міської ради за №164/41 від 24 грудня 2008 року, відповідно до якого вона є власником земельної ділянки площею 0,0874 га, що розташована на території Амур АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер №:01:238:0054. Відповідно до Держаного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №131984, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради за №164/41 від 24 грудня 2008 року - співвласником земельної ділянки був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом є ОСОБА_2 , що підтверджується заповітом, посвідченим 22 лютого 2011 року нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Циганко О.В. за реєстровим №5-278.

Відповідно до Висновку за №5025-18 експертного дослідження з питань землеустрою складеного Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судової експертиз Міністерства юстиції України від 11 жовтня 2018 року встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1 громадянину України ОСОБА_1 , ОСОБА_3 виготовлена ПП ОСОБА_4 , 2008 році, не відповідає складу, змісту та правилам оформлення відповідної нормативно-технічної документації з питань здійснення землеустрою, а отже не відповідає вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та правовстановлюючому документу за адресою: земельна ділянка за АДРЕСА_2 .

Проте, згідно рішення Дніпропетровської міської ради від 24.12.2008 про передачу у власність позивачу земельної ділянки були затверджені технічні матеріали, розроблені ТОВ «Квартал», що підтверджують розміри земельних ділянок.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення № 2572 виконкому Амур-Нижньодніпровської райради депутатів трудящих від 11 грудня 1951 року ОСОБА_5 був наділений земельною ділянкою загальною площею 300 м по АДРЕСА_3 . У подальшому адреса земельної ділянки та житлового будинку стала АДРЕСА_1 . За фактичним користуванням, станом на 1967 рік, земельна ділянка становила 276 кв.м. Оскільки вказана земельна ділянка не перебувала у власності спадкодавця ОСОБА_5 підстави набуття права власності у позивача на 1/2 частину вказаної земельної ділянки відсутня.

Факт того, що зазначена земельна ділянка не увійшла до спадкового майна, підтверджується свідоцтвом про право на спадщину по заповітом від 06.03.1975 року, виданого державним нотаріусом четвертої державної нотаріальної контори Стрілковською З.Д. про спадкування тільки жилого дерев`яномазаного будинку по АДРЕСА_3 ) громадянкою ОСОБА_1 та неповнолітнім громадянином ОСОБА_3 . Тобто, доводи позивача щодо належності їй на праві власності 138 кв.м. земельної ділянки в результаті отримання спадщини за заповітом на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_3 ) є безпідставними, оскільки позивач набула право власності тільки на житловий будинок.

Також, письмова відмова ОСОБА_6 від частини земельної ділянки по АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 не є правочином, що згідно до норм ст. 328 ЦК України є підставою для набуття права власності на земельну ділянку, оскільки позивачем не підтверджено суду належними та допустимими доказами права власності ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку. Крім того, зміст вищевказаного правочину суперечить вимогам ЦК України, що робить його нікчемним.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не довела і не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження порушення свого права чи інтересу спірним державним актом на землю. Крім того, суд зазначив, що спір мав розглядатись із залученням іншого співвласника ОСОБА_2 в якості співвідповідача, оскільки позовні вимоги ставляться про визнання недійсним державного акта на земельну ділянку, яка належить позивачу і іншій особі на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з такими висновком.

Згідно з ч.2 ст. 158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян.

Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. 1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 41 Конституції України та статтею1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 125 ЗК України, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно до ч.1 ст. 126 ЗК України, (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г)визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України, встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися, як зазначені розпорядження (рішення), на підставі яких видано відповідні державні акти на право власності на земельні ділянки, так і самі державні акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно постанови від 01.07.2015 року (справа №6-319цс15) Верховний Суд України вказав, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують таке право й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, то недійсними можуть визнаватися як рішення, на підставі котрих видано відповідні державні акти, так ї самі акти. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 не довела і не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження порушення свого права чи інтересу спірним державним актом на землю.

Позивач не надала таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Крім того, вірними є висновки суду, що спір мав розглядатись із залученням іншого співвласника ОСОБА_2 в якості співвідповідача, оскільки позовні вимоги ставляться про визнання недійсним державного акта на земельну ділянку, яка належить позивачу і іншій особі на праві спільної сумісної власності, однак апелянт щодо цього висновку не навела жодних коментарів.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: