КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року місто Київ

справа № 755/11315/19

Київський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Виниченка Л.М., повний текст рішення складено 30 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якомупросив:

стягнути з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на його користь нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з 01 квітня 2018 року по 25 травня 2018 року в сумі 13007,94 грн.;

стягнути з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення, в тому числі за період з 26 травня 2018 року до 15 липня 2019 року в сумі 10548135 грн.;

стягнути з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на його користь компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, виходячи із заборгованості із заробітної плати станом на 26 травня 2018 року, яка становить 13007,94 грн., за період з червня 2018 року включно до травня 2019 року включно в розмірі 1735,13 грн.;

стягнути з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на його користь відшкодування моральної шкоди за невиплачену тривалий час заробітну плату у розмірі 170289 грн.;

допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць (за квітень 2018 року) в сумі 7032,12 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що він з 30 березня 1979 року по 25 травня 2018 року працював в ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на посаді головного енергетика та наказом №35/1-К від 25 травня 2018 року його було звільнено з роботи за власним бажанням.

Зазначав, що при звільненні йому не була виплачена заборгованість із заробітної плати та не проведено повний розрахунок внаслідок звільнення.

Вказував, що відповідач, посилаючись на нібито складне економічне становище та відсутність коштів, відмовився виплачувати нараховану заробітну плату в повному обсязі, внаслідок чого виникла заборгованість за квітень 2018 року в сумі 7 032,12 грн. та з 01 по 25 травня 2018 року в сумі 5975,82 грн., що загалом становить 13007,94 грн.

Зазначав, що через невиплату заробітної плати в день звільнення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» зобов`язане відповідно ч.1 ст.117 КЗпП України виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 370,11 грн.

Позивач, посилаючись на ч.5 ст.95 КЗпП України, Закон України «Про компенсацію громадянам втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Закон України «Про оплату праці», вказує, що інфляційне збільшення заборгованості по заробітній платі з урахуванням сукупного індексу інфляції 113,34 за період з червня 2018 року по травень 2019 року включно складає 1735,13 грн.

Вказував, що тривале затримання заробітної плати, яке допустив відповідач, призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, він постійно хвилюється, позбавлений можливості забезпечувати свою сім`ю на належному рівні, у нього відсутня можливість зустрічатись із своїми друзями та родичами.

Посилався на те, що нарахування, але не отримання заробітної плати призвело до неможливості оформлення субсидії і, як наслідок, до додаткових його витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь ОСОБА_1 :

заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2018 року по 25 травня 2018 року у розмірі 13007,94 грн.;

середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2018 року по 24 вересня 2019 року у розмірі 123264,63 грн.;

компенсацію втрати частини доходів у розмірі 1172,97 грн.;

моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та судовий збір у розмірі 768 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 7032,12 грн.

У іншій частині позову відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2018 року по 25 травня 2018 року в сумі 13007,94 грн., в іншій частині позовних вимог відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що відповідач на підставі наказу від 25 травня 2018 року № 35/1-к звільнив позивача з займаної посади за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці, що знаходиться у позивача та видано довідку №1 від 25 травня 2018 року, що є в матеріалах справи та не провів повний розрахунок при звільненні в сумі 13007, 94 грн.

Посилався на те, що зазначена вище обставина пов`язана з тим, що відповідно до статуту відповідач не є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачем бюджетних коштів, а є державним підприємством, що належить до сфери управління Держкомтелерадіо.

Вказував, що у 2017-2018 роках кошти на фінансування відповідача з Державного бюджету України не виділялись, відповідні кошти не виділялись і в 2019 році, що підтверджується копією листа від 25 вересня 2018 року № 143/6-2.

Зазначав, що всі рахунки підприємства арештовані на підставі відповідних постанов державного виконавця, що унеможливлює проведення будь-яких розрахунків та блокує діяльність відповідача в цілому.

Посилався на те, що вказані вище обставини та докази на їх підтвердження, а саме копія листа від 25 вересня 2018 року № 143/6-2, копії постанов Дніпровського районного відділу виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції м. Києві про арешт рахунків ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» з незрозумілих підстав не були враховані судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Зазначав, що сам по собі факт несвоєчасного розрахунку роботодавця з працівником ще не свідчить про завдання останньому моральної шкоди, вважає вимогу про відшкодування моральної шкоди необґрунтованою.

Вказував, що судом першої інстанції жодний із доказів відповідача не був врахований.

20 листопада 2019 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представникпроти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від голови комісії з перетворення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» надійшла заява, в якій він просив відкласти розгляд справи на іншу дату, оскільки представник відповідача не може прийняти участь у судовому засіданні призначеному на 10 грудня 2019 року о 10.20 год., у зв`язку розглядом 10 грудня 2019 року о 11.00 год. в Господарському суді міста Києва справи №910/20107/17 після оголошеної 05 листопада 2019 року перерви, за участі представника відповідача ОСОБА_3 , явку інших представників ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» забезпечити не може.

Колегія суддів відхиляє клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки доказів на підтвердження тповажності неявки представника відповідача в судове засідання, призначене на 10 грудня 2019 року о 10.20 год. до клопотання надано не було.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції виходив з доведеності вказаних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 30 березня 1979 року по 25 травня 2018 року працював на ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на посаді головного енергетика, що підтверджується записами у трудовій книжці та довідкою підприємства від 25 травня 2018 року №1.

Наказом ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» №35/1-К від 25 травня 2018 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу по формі ОК-5 з реєстру застрахованих осіб Держаного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, заробітна плата ОСОБА_1 в ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» у березні 2018 року становила - 0 грн., у квітні 2018 року - 7032,12 грн. та в травні 2018 року - 5975,82 грн.

Позивач у судовому засіданні апеляційної інстанції вказував на те, що при звільненні йому не була виплачена заборгованість із заробітної плати за період з 01 квітня 2018 року по 25 травня 2018 року та не проведено повний розрахунок внаслідок звільнення. Зазначив, що у березні 2018 року він працював, однак відповідач не табелював його.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до приписів частини 3 статті 23 Загальної декларації прав людини кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім'ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Згідно статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

За змістом статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказані вище норми свідчать про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачене статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівнику коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку, визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Як зазначено в абз.4 п.2 розділу ІІ Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п.8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом було встановлено, та не заперечувалося відповідачем, що у ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» існує заборгованість перед ОСОБА_1 із виплати заробітної плати за період з 01 квітня 2018 року по 25 травня 2018 року.

Відповідачем не надано доказів напідтвердження виплати позивачу заробітної плати за вказаний період.

При цьому, факт існування даної заборгованості відповідачембуло визнано у поданому до суду першої інстанції відзиві та у апеляційній скарзі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшовобґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із виплати заробітної плати за період з 01 квітня 2018 року по 25 травня 2018 року в сумі 13007,94 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 травня 2018 року по день ухвалення рішення - 24 вересня 2019 року суд першої інстанції виходив з наступного розрахунку:

0+7032,12 (заробітна плата за березень та квітень 2018 року) : 19 (кількість робочих днів за 2 місяці) = 370,11 грн. (середньоденна заробітна плата) * 333 (кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення) = 123246,63 грн.

Враховуючи, що станом на день звільнення заборгованість відповідача з виплати заробітної плати позивачеві становила 13007,94 грн. та в день звільнення з ним остаточний розрахунок проведений не був, а відтак правильними є висновок суду першої інстанцій про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України за період з 26 травня 2018 року по 24 вересня 2019 року у розмірі 123264,63 грн., який вірно розраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Доводи відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано, що: відповідач перебуває в стані реорганізації шляхом перетворення; у 2017-2019 роках кошти на фінансування відповідача з Державного бюджету України не виділялись; всі рахунки підприємства арештовані на підставі відповідних постанов державного виконавця, що унеможливлює проведення будь-яких розрахунків та блокує діяльність відповідача в цілому колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини не виключають відповідальності відповідача за порушення трудових прав працівника в порядку визначеному ст.117 КЗпП України.

Згідно з частиною шостою статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати регулюється статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Нормами статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру відповідно до положень частини першої статті 2 цього Закону є об`єктом індексації грошових доходів населення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

У статтях 1 - 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Враховуючи, що відповідач не виплачував позивачу заробітну плату в період з 01 квітня 2018 року по 25 травня 2018 року у загальному розмірі 13007,94 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач зобов`язаний виплатити позивачу компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із її несвоєчасною виплатою відповідно до вищезазначених норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування незаконності рішення суду у частині зобов`язання відповідача виплатити позивачу індексацію на заробітну плату, і компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплатити, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Щодо доводів про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Стаття 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем трудових прав позивача завдало йому моральної шкоди, що призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині, вважає їх законними і обґрунтованими, а розмір відшкодування моральної шкоди - таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості.

Доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди з огляду на відсутність доказів про заподіяння позивачу такої шкоди та того, що сам по собі факт несвоєчасного розрахунку роботодавця з працівником не свідчить про завдання останньому моральної шкоди колегія суддів відхиляє, оскільки судом було вірно встановлено факт порушення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, у зв`язку невиплатою заробітної плати, не своєчасним проведенням розрахунку при звільненні, що стало підставою для звернення останнього до суду за захистом своїх прав та призвело до вимушених витрат нормальних життєвих зв`язків, оскільки невиплата позивачу заробітної плати безумовно впливає на можливість працівника задовольняти свої життєві потреби.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: