ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 642/3467/18

Провадження № 22-ц/818/3110/19

Категорія: право власності

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року у складі судді Ольховського Є.Б.,

у цивільній справі №642/3467/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,-

встановив:

12.07.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку із відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по АДРЕСА_1 , укладеного 01 квітня 1991 року між ним, ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 . Також позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку із відповідною частиною надвірних будівель.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 вказував: що вони, укладаючи договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку, досягли згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі продажу частини житлового будинку, визначивши предмет договору та суму продажу; що відбулась фактична передача майна; що спірне майно використовувалося позивачем після укладення спірного правочину відкрито, безперервно та добросовісно на свій розсуд, що також свідчить про узгодження угоди в наступному і в цілому відповідачем. Разом із тим, відповідач нотаріальне оформлення договору купівлі - продажу не здійснив.

Крім того, зазначав, що у 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні майном та вселення, такі дії підтверджують ухилення відповідача від виконання дій щодо нотаріального посвідчення, а тому позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Відповідач проти позову заперечував, заперечуючи як укладення договору купівлі-продажу за вказаних позивачем обставин, так і факт ухилення від оформлення договору у нотаріуса.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Суд вирішив визнати дійсним договір купівлі продажу 1/2 частини житлового будинку із відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 01 квітня 1991 року та визнати за ОСОБА_2 право власності на вказану частину житлового будинку.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02.07.2019 року суд вирішив доповнити рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року та стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1057 грн. 20 коп.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував, що розписка, на яку посилається ОСОБА_2 , як на доказ укладення договору купівлі-продажу частини будинку, написана у 1991 році, а з позовом ОСОБА_4 звернувся лише 12.07.2018 року; що висновок суду про непропущення строків позовної давності позивачем - не ґрунтується на матеріалах справи, що призвело до неправильно вирішення спору по суті.

Апелянт стверджує, що весь цей час, тобто з 1991 року, він не ухилявся від укладення та оформлення у нотаріуса договору купівлі-продажу, що ОСОБА_4 не звертався до нього з цього приводу, що при написанні розписки від 01.04.1991 року він, ОСОБА_1 , вказував свої паспортні данні з паспорту, в якому вже тоді було зазначено його місце проживання, де він мешкає з 1990 року по цей час, не міняв його, нікуди не виїжджав, і цю адресу позивач знав.

Позивач не надав суду ніяких доказів ухиляння відповідача від укладення договору купівлі-продажу. Позивач за весь цей час не міняв свого місця проживання, з України не виїжджав.

ОСОБА_2 у поданому апеляційному суду відзиві просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. а рішення районного суду без змін, вказуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено матеріали справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують доводи викладені в рішенні суду, крім того, апеляційна скарга подана з пропуском строку.

ОСОБА_1 у відповіді на відзив на апеляційну скаргу вказував, що у судовому засіданні він підтвердив існування розписки та не заперечував, що вона написана ним особисто, однак наміру продавати успадковану 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель не мав. Отримані 2000 руб від ОСОБА_2 є платою за аренду житлового приміщення.

З часу отримання спадщини в спірному будинку постійно не мешкав, а використовував його у літній період як дачу, регулярно приходив до спірного будинку, стосунки з відповідачем були добрі і ніяких перешкод у користуванні своєю частиною будинку та садом до 19.12.2017 року у нього не було.

Крім того, до звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні, ОСОБА_2 не звертався до нього ні з якими пропозиціями щодо будинку, також ОСОБА_2 не звертався і до суду. Правовстановлюючі документи на належну йому на праві власності на 1/2 ч. спірного будинку знаходяться у нього.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в ній та в письмовій відповіді відповідача на відзив ОСОБА_3 .

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи рішення суду першої інстанції постановлено у відповідності норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, обговоривши доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року.

Згідно ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 ст. 45, ч. 1 ст.47 ЦК УРСР 1963 року недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В порядку ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відбулося повне виконання умов укладеного договору, позивач передав, а відповідач прийняв визначені розпискою грошові кошти, відповідач передав частину домоволодіння позивачу у володіння та користування, тобто фактична передача майна позивачу також відбулась і таким чином між сторонами було досягнуто згоди з приводу усіх умов договору.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за позивачем права власності на житловий будинок, за наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 набув право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 1989 року, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер № 3-7. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом оцінка спадкового майна на 1989 рік становила 1399 крб.50 копійок.

Іншим співвласником відповідного нерухомого майна була ОСОБА_8 на підставі рішення Ленінського районного народного суду м. Харкова від 02 червня 1988 року, справа № 2-799/88.

На підтвердження доводів про укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_2 надав суду копію розписки від 01 квітня 1991 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 2000 (дві тисячі) руб. за половину будинку за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.5) та посилався на пояснення сторін, на суперечливі покази їх дружин, допитаних у якості свідків.

Інших письмових доказів укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна позивачем суду не надано.

Колегія суддів вважає: що ОСОБА_2 не доведено обставини, які мають значення для справи та на які він посилається як на підставу своїх вимог; що суд першої інстанції помилково вважав встановленим факт укладення сторонами 01.04.1991 року договору купівлі-продажу частини будинку з надвірними будівлями та факт ухилення ОСОБА_1 від нотаріального оформлення зазначеного договору.

Згідно ст. 44 ЦК УРСР (1963 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців та інші угоди, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. ст. 153, 154 ЦК УРСР (1963 року).

Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми.

Стаття 227 ЦК УРСР (1963 року) передбачала, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений.

За ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 року) якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не потрібно.

Тобто, дана норма права звільняє сторону від нотаріального посвідчення правочину, в разі недобросовісного виконання іншою стороною його умов.

В такому випадку право власності у особи виникає за наслідками укладеної угоди, яка по закону має бути укладена у письмовій формі.

Визнання в судовому порядку правочину дійсним без його нотаріального посвідчення можливо у разі: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовим доказом, відбулося повне або часткове виконання договору, одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Згідно роз`яснень в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи дійсно була укладена саме та угода, на яку вказує позивач, чи дійсно сторони домовилися щодо істотних умов такого договору, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди і відсутність встановлених законом перешкод для її нотаріального посвідчення.

Аналогічна положення щодо можливості визнання дійсним правочину і містять і норми діючого ЦК України.

Судом встановлено, а сторони та їх представники не заперечують, що у письмовій формі договір купівлі-продажу частини будинку із зазначенням усіх притаманних такому договору реквізитів та істотних умов договору сторонами не складався, але позивач та його представник вважають, а суд першої інстанції погодився з ними, що розписка від 01.04.1991 року і є таким договором купівлі-продажу.

З таким висновком колегія суддів погодитися не може і вважає, що суд першої інстанції помилково вважав розписку від 01 квітня 1991 року тотожною договору купівлі-продажу частини будинку, оскільки в ній відсутнє: визначення підстав передачі грошових коштів (за охорону, за обслуговування, за оренду, за ремонт); не зазначено мету передачі грошей (аванс чи повна і остаточна сума, чи це плата за певні послуги вчинення певних дій чи плата за перехід права власності); не вказано яку саме половину будинку і з чого вона складається; не вказано порядок і строки вчинення кожним із сторін певних дій з метою досягнення кінцевої мети цього договору та наслідки невиконання взятих зобов`язань.

Визнання правочину дійсним на підставі ч. 2 ст. 47 УРСР (1963 року) може мати місце лише за наявності зобов`язання, яке в даному випадку повинно випливати з укладеного у письмовій формі договору купівлі-продажу.

Недодержання простої письмової форми угоди, що вимагається законом є правовою підставою для відмови у визнанні в судовому прядку такої угоди дійсною. Адже виконання зобов`язання слідує після його виникнення, тобто укладення у встановленому законом порядку правочину та не може передувати його укладенню.

Написана 01.04.1991 року ОСОБА_1 розписку про отримання від ОСОБА_2 . 2000 рублів не можна вважати договором купівлі продажу нерухомого майна та вважати, що це є належним доказом укладення сторонами договору купівлі-продажу частини житлового будинку з надвірними будівлями з досягненням усіх істотних умов саме такого договору.

Факт отримання ОСОБА_1 коштів та виготовлення ним розписки від 01.04.1991 року про отримання коштів, не є достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог і визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину домоволодіння.

Вказані позивачем обставини не підтверджують дотримання сторонами положень ст. 153 УРСР (1963 року) щодо досягнення в потрібній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Суперечливі покази свідків, які є близькими особами сторін та зацікавленими у певному вирішенні спору (причому з протилежними висновками) не можуть компенсувати відсутність укладеного у письмовій формі договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна із зазначенням істотних умов такого договору.

Крім того, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

За таких обставин рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2019 рокуу даній справі підлягають скасуванню у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвели до помилково рішення, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що він, вважаючи себе належним новим власником спірного майна, тривалий час ніс тягар витрат на його утримання, ремонт, реконструкцію, а також доводи ОСОБА_2 про недобросовісне здійснення ОСОБА_1 цивільних прав та обов`язків щодо спірного майна, на висновки судової колегії про задоволення апеляційної скарги не впливають, оскільки стосуються інших правовідносин.

Постановлення нового судового рішення про відмову від задоволення позову ОСОБА_2 у даній справі не позбавляють його права, згідно положень ст.4 ЦПК України, звертатися до суду в порядку, встановленому цим Кодексом, за захистом своїх порушених прав чи законних інтересів, якщо вважає, що ОСОБА_1 , скориставшись його довірою, безпідставно збагатився за його рахунок.

Судові витрати апеляційний суд розподіляю відповідно до вимог ст.141 та п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.2,3,4 ч. 1 ст.376, ст.ст.381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2019 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2019 року- скасувати.

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 433 грн 20 коп. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 3221 грн 40 коп. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2019 року

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина