Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа 127/20884/14-ц

провадження № 61-17057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Воробйової І. А., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Федчишина С. А., від 26 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Матківської М. В., Рибчинського В. П., від 12 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що у період часу з 1979 року по 2014 рік вона перебувала у шлюбі з відповідачем. За цей час сторони за спільні кошти придбали майно, а саме: двокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0114 га у об`єднанні громадян садівництва та городництва «Садівник» (далі - ГО «Садівник»), що розташована в с. Малинівка Літинського району Вінницької області та на якій побудовано садовий будиночок, гараж АДРЕСА_3, автомобіль ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1 . Остаточно уточнивши та збільшивши свої позовні вимоги просила суд:

визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири по АДРЕСА_1 ; встановити між сторонами порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири наступним чином: залишити у її користуванні приміщення № 8 площею 17,2 кв м, відповідачу - приміщення № 7 площею 11,8 кв. м, приміщення № 1, 2, 3, 4, 5 залишити в спільному користуванні; стягнути з відповідача вартість Ѕ частини будівельних матеріалів та вартості робіт дачного будинку у ГО «Садівник», розташованого на земельній ділянці АДРЕСА_2 у розмірі 97 132,25 грн та гаража АДРЕСА_3 у розмірі 29 576 грн; визнати за нею право власності на Ѕ частини земельної ділянки площею 0,0414 га розташованої на ділянці АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_2 на підставі державного акта від 17 серпня 2007 року; вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Здійснено поділ майна подружжя, яке належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділено в користування ОСОБА_1 кімнату 8 площею 17,2 кв. м; виділено в користування ОСОБА_2 кімнату 7 площею 11,8 кв. м. Коридор 1 площею 4,8 кв. м, коридор 2 площею 3,5 кв. м, ванну кімнату 3 площею 2,5 кв. м, вбиральню 4 площею 1,1 кв. м, кухню 5 площею 8,4 кв. м, кладову 6 площею 0,4 кв. м залишено в спільному користуванні між сторонами.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 126 708,25 грн у рахунок відшкодування вартості 1/2 частини будівельних матеріалів та робіт по будівництву дачного будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2 та вартості 1/2 частини будівельних матеріалів та робіт по будівництву гаража АДРЕСА_3 .

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частини будівельних матеріалів та робіт по будівництву дачного будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2 та на 1/2 частини будівельних матеріалів та робіт по будівництву гаража АДРЕСА_3 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що в період шлюбу сторони придбали спірну квартиру, збудували дачний будинок, який є самочинним будівництвом, та користувалися гаражем, у якому проведено ряд будівельних робіт. Суд дійшов висновку, що позивач мала право на Ѕ частини квартири та на відшкодування Ѕ частини будівельних матеріалів та робіт, затрачених на будівництво садового будиночку та переобладнання гаража.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд виходив з того, що земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача, оскільки право власності на неї він набув, використавши своє право на безоплатну приватизацію у порядку, визначеному Земельним кодексом України ( далі - ЗК України).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання за ОСОБА_1 право часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 . Виділено в користування ОСОБА_1 кімнату площею 11, 8 кв. м, позначену на плані технічного паспорта № 7. У користуванні ОСОБА_2 залишено кімнату площею 17, 2 кв. м, лоджію позначену на плані технічного паспорта № 8. У спільному користуванні співвласників квартири залишено два коридори площами 4, 8 кв. м та 3, 5 кв. м, ванну кімнату площею 2, 5 кв. м, туалет - 1, 1 кв. м, кухню - 8, 4 кв. м, кладову - 0, 4 кв. м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва одноповерхового з мансардою дачного будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2 кошти в сумі 67 545,78 грн, найменування і вартість яких зазначені у додатку 5 до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 14 березня 2017 року № 330.

Припинено право спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначене майно.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Позовні вимоги в іншій частині залишені без задоволення.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, є двокімнатна квартира у м. Вінниці та будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції, які були використані в процесі будівництва одноповерхового з мансардою дачного будиночку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці в ГО «Садівник».

Відмовляючи в задоволенні іншої частини позову, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції правильно встановлено, що земельна ділянка, розташована в ОГ « Садівник », не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач набув на неї право власності у 2007 році в порядку реалізації свого права на безоплатну приватизацію. Щодо стягнення вартості Ѕ частини будівельних матеріалів та робіт по переобладнанню гаража, апеляційний суд виходив з того, що спірний гараж було відчужено ще в період шлюбу сторін, а судом встановлено, що кошти від його реалізації витрачено в інтересах сім`ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову залишити без змін, а у частині відмови в задоволенні позову справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 12 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення, в якому неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції є несправедливим, оскільки порушує її права та права повнолітньої доньки, батьків позивача, які у зимовий період проживають у спірній квартирі, а суд виділив їм у користування кімнату меншою площею 11,8 кв. м. Крім того, вказує, що суди, відмовивши у задоволенні позову в частині визнання за нею права власності на Ѕ частини земельної ділянки, не врахували положення закону № 2913-IV, яким 09 лютого 2011 року внесено зміни до статті 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України), відповідно до якого спірна земельна ділянка набула статусу спільного сумісного майна подружжя.

У відзиві відповідач заперечував проти задоволення скарги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Судами встановлено, що з 11 серпня 1979 року по 27 жовтня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого придбали наступне майно:

двокімнатну кооперативну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 49, 7 кв. м та частину підвалу під сарай площею 2, 6 кв. м., що підтверджено свідоцтвом про право власності від 27 вересня 2005 року;

земельну ділянку площею 0, 0414 га, що розташована на садовій ділянці АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 ;

будівельні матеріали і конструктивні елементи, з яких збудовано дачний будинок, що знаходиться на земельній ділянці площею 0, 0414 га, в АДРЕСА_2 без відповідного дозволу, та який не було здано в експлуатацію;

будівельні матеріали і конструктивні елементи, з яких побудовано гараж АДРЕСА_3 , який побудований в 1989 році, а 31 серпня 2013 року зареєстрований за ОСОБА_3 .

Статтями 69, 70 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з підпунктом «а» пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 87 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Встановивши, що пай внесено подружжям ОСОБА_4 у ЖБК за квартиру АДРЕСА_1 у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, суди дійшли обґрунтованого висновку, що після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах, а отже правомірно задовольнили позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , тим самим припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 на дану квартиру, та визначили частки у праві спільної часткової власності на цю квартиру.

Поняття спільної часткової власності викладено в частині першій статті 356 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України) як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи в дробному виразі.

При встановленні порядку користування квартирою ( будинком) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири (будинку) з урахуванням його частки в праві спільної власності на квартиру (будинок). Разом із тим виділені в користування приміщення можуть не точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Встановлено, що спірна квартира складається з двох жилих кімнат площею 11, 8 кв. м та 17,2 кв. м з лоджією, загальна площа квартири - 49, 7 кв. м. із них - житлова площа складає 29 кв. м., кухні, ванної кімнати, вбиральні, двох коридорів, кладової.

Виділяючи в користування відповідачу кімнату більшої площі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що фактично саме відповідач користується кімнатою площею 17,2 кв. м та проживає в квартирі постійно, сплачує комунальні послуги за квартиру, тоді як позивачка у квартирі не проживає, так як тривалий час доглядає хворих батьків. Крім того, суд взяв до уваги, що позивач не навела жодних обставин, за яких обґрунтувала б необхідність надання їй у користування кімнату більшої площі. Не надала доказів проживання з нею в цій кімнаті повнолітньої доньки та непрацездатних батьків. При цьому суд обґрунтовано спростував твердження позивача, що виділення їй у користування меншої кімнати порушує її права співвласника, та зазначив, що ця обставина не порушує права власників, так як право спільної часткової власності на це майно не припинено.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

Встановлено, що одноповерховий з мансардою дачний будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2 сторони придбали для спільних потреб сім`ї у період зареєстрованого шлюбу.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 14 березня 2017 року № 330 вартість будівельних матеріалів, які було використано в процесі будівництва дачного будинку АДРЕСА_2 , становить 135 091,57 грн. Перелік використаних будівельних матеріалів, виробів і конструкцій наведений у локальному кошторисі Додаток 5 до даного висновку.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації.

Відповідно до частини третьої статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна ) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Судами встановлено, що технічна інвентаризація дачного будинку не проводилась, висновок про технічний стан будівлі відсутній, будівельний паспорт, який відповідно до статті 27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» є підставою для забудови присадибних, дачних і садових земельних ділянок, сторонами не виготовлявся.

Тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що право власності на дачний будинок не набуте через відсутність його державної реєстрації, і об`єктом спільної власності подружжя є будівельні матеріали, обладнання, вироби та конструкції, які були використані в процесі будівництва будинку, як визначено нормами статті 331 ЦК України, обґрунтовано відмовивши у стягненні вартості робіт по будівництву.

Таким чином, судом апеляційної інстанції на користь позивача обґрунтовано стягнено суму в розмірі 67 545,78 грн у рахунок відшкодування вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва дачного будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2 , на території Малиновської сільської ради Літинського району Вінницької області.

Згідно пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 06 квітня 2004 року N 7 відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновок про те, що земельна ділянка площею 0, 0414 га розташована на садовій ділянці АДРЕСА_2 не є предметом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю відповідача, тому що набута останнім в порядку реалізації його права на приватизацію землі у 2007 році, і на її придбання не витрачалися спільні кошти подружжя.

Згідно пунктів 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Оскільки судами встановлено, що спірний гараж АДРЕСА_3 було відчужено у період перебування сторін у шлюбі, кошти, отримані від його реалізації, витрачені в інтересах сім`ї, то суд апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову в частині стягнення вартості Ѕ частини будівельних матеріалів та робіт, які були використані в процесі будівництва гаража АДРЕСА_3 .

Таким чином, судом апеляційної інстанції належним чином виконано вимоги статті 212 ЦПК України 2004 року щодо оцінки доказів і дотримання вимог, статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджено обставини у справі, обґрунтовано застосовано положення статей 57,60-61, 69-70, 75 СК України до правовідносин учасників справи.

Щодо доводів касаційної скарги з приводу невідповідності висновків суду вимогам Закону України №2913-ІV, який набрав чинності 09 лютого 2011 року щодо спірної земельної ділянки як особистої приватної власності відповідача, Верховний Суд зазначає наступне.

Так Законом України №2913-ІV від 11 січня 2011 року (далі - Закон №2913-ІV) з 09 лютого 2011 року внесено зміни до статті 61 СК України та визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку, набуту одним із подружжя під час шлюбу внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Однак за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Тобто, отримана у власність 10 квітня 2007 року ОСОБА_2 спірна земельна ділянка набула статусу особистої приватної власності відповідача і тому за приписами статті 58 Конституції України, з моменту набрання чинності Закону №2913-ІV, свій статус не змінила.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення щодо визначення порядку користування квартирою, порушив житлові права позивача та її повнолітніх членів сім`ї, що проживають разом з нею в квартирі, не заслуговують на увагу, оскільки були спростовані висновками суду апеляційної інстанції.

Інші доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Рішення суду першої інстанції в касаційному порядку не переглядалося, оскільки правомірно скасовано рішенням суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 29 червня 2017 року зупинено виконання рішення суду апеляційної інстанцій до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для його скасування, тому виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області від 12 квітня 2017 року підлягає поновленню.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І.А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець