КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур В.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Нежури В.А.

суддів - Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.

при секретарі - Макаренко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Юрія Петровича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

у квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Ірклієнка Ю.П., Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) про визнання неправомірним включення Уповноваженою особою Фонду гарантування на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредиторських вимог на суму 504 953,91 грн. до кредиторських вимог восьмої черги; зобов`язання Уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» акцептувати кредиторські вимоги, внесення зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» шляхом включення акцептованих вимог в розмірі 304 953, 91 грн., як таких, що підлягають задоволенню у четверту чергу, посилаючись на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.05.2015 р., задоволено позовні вимоги у справі № 727/417/15-ц за його позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення сум банківських вкладів. Дане рішення набрало законної сили.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.09.2015 р. № 612 АТ «Банк «Фінанси га Кредит» було віднесено до категорії неплатоспроможних на підставі чого 17.09.2015р. рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування № 171 розпочато процедуру виведення банку з ринку, шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

17.12.2015 р. відповідно до постанови Правління НБУ № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування 18.12.2015 р. прийнято рішення № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Інформація про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відшкодування вкладникам коштів, в порядку передбаченому Законом, було опубліковано в газеті «Голос України» 23.12.2015.

У встановлений 30-денний термін, визначений ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», 18 січня 2016 позивач за допомогою засобів поштового зв`язку звернувся до Уповноваженої особи Фондугарантування на ліквідацію банку в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» із заявами (кредиторськими вимогами) про задоволення вимог кредитора на загальну суму 504 953,91 грн. на підставі судових рішень, які набрали законної сили.

Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування від 07.04.2016 р. за № 488 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Листом Уповноваженої особи Фонду гарантування від 26 січня 2018 р. за № 3-131100/693 позивача було повідомлено про включення його кредиторської вимоги на суму 504 953, 91 грн. до восьмої черги вимог кредиторів.

Позивач вважає, що включення його кредиторських вимог до восьмої черги вимоги кредиторів, з огляду на положення чинного законодавства України, не відповідає останнім, оскільки вимоги позивача виникли на підставі наявності невиконаних обов`язків банку, грошові кошти стягнені з банку судовими рішеннями за порушення договірних умов, а отже з огляду на вимоги ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» мають бути акцептовані до четвертої черги, як вимоги вкладників - фізичних осіб, які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом гарантування, тобто без урахування граничної суми відшкодування.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року провадження у справі було закрито, у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, не відповідності висновків обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Нежури В.А., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції врахував висновок Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 справа № 761/13371/18, у якому було зазначено, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державною відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Але погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до приписів статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ст. 16 ЦК України)

Як визначено ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах - спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Законом визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та НБУ (ст. 1).

Фонд є юридичною особою публічного права, економічно самостійною установою, яка не лише виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, але і функції у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Як зазначалось вище, на підставі постанови правління НБУ від 17.12.2015 №898 виконавчою дирекцією Фонду 18.12.2015 прийнято рішення про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитора мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб (вкладників) у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано повноваження щодо складання реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Організація заходів з підготовки задоволення вимог кредиторів, формування ліквідаційної маси, продаж майна банку відповідно до вимог статей 49, 50, 51 Закону покладена на Фонд.

З наведеного слідує, що у даних правовідносинах зі складання реєстру акцептованих вимог кредиторів та організації заходів з їх задоволення Фонд виступає як від імені банку, що ліквідується, так і діє при вирішенні певних питань як орган, уповноважений на ліквідацію банку, однак при цьому жодних владних повноважень щодо заявника, який захищає свої майнові права, не вчиняє.

Враховуючи зазначене, звернення позивача до Фонду не є підставою для розгляду спору в порядку адміністративного судочинства, оскільки він звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із рішення суду, ухваленого в порядку цивільного судочинства, оскільки сам первісний позов виник з цивільно-правової угоди, тому такий спір щодо внесення до реєстру акцептованих вимог кредиторів підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, спір у даній справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже за вказаних вище фактичних обставин цей спір має приватноправовий характер і підлягає судовому розгляду в межах цивільної юрисдикції.

Дана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №757/56680/16-ц.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції не звернув уваги на те, що висновок Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 справа № 761/13371/18, яким суд обґрунтував своє рішення, стосується іншого предмету спору, а відповідно і предмету доказування, ніж вимоги, які складають предмет позову у даній справі, а саме спору стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державною відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат.

У даній справі позовні вимоги стосуються складання реєстру акцептованих вимог кредиторів та організації заходів з їх задоволення за рахунок банку, де Фонд виступає як від імені банку, що ліквідується, так і діє при вирішенні певних питань як орган, уповноважений на ліквідацію банку, однак при цьому жодних владних повноважень щодо заявника, який захищає свої майнові права, не вчиняє.

А звернення позивача до суду за захистом порушених прав виникло із рішення суду, ухваленого в порядку цивільного судочинства, щодо невиконаних обов`язків банку, у зв`язку із чим грошові кошти стягненні з банку судовими рішеннями за порушення договірних умов, і тому такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, підстави для закриття провадження у справі відсутні, спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2019 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді