Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 752/16481/16-ц

провадження № 61-34799св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Ладиченка С. В. від 01 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Поліщук Н. В., від 27 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування на його користь майнової шкоди у розмірі 7 500,00 грн, моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 6 500,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 12 листопада 2014 року інспектором державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - ДАІ ГУ МВС України в місті Києві) прапорщиком міліції ОСОБА_2 було неправомірно складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП. Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2015 року провадження у справі відносно нього закрито через відсутність події адміністративного правопорушення.

Посилаючись на те, що відповідач своїми неправомірними діями порушив вимоги статті 19 Конституції України, позивач просив суд, на підставі статей 23, 1167, 1174 ЦК України, задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що посадова особа - інспектор ДАІ ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_2. при складанні протоколу про адміністративне правопорушення діяв у межах повноважень, наданих йому КУпАП, доказів неправомірності його дій суду не надано. Крім того, позивачем невірно обрано спосіб захисту цивільних прав, оскільки відповідно до вимог статті 1174 ЦК України коло відповідачів та третіх осіб має бути іншим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували, що неправомірність дій посадової особи ДАІ ГУ МВС України в місті Києві при складанні протоколу про адміністративне правопорушення встановлена постановою Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2015 року, якою провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності закрито через відсутність події адміністративного правопорушення. Крім того, ні в ході підготовки справи до розгляду, ні під час судових засідань суд не вказував про неналежність відповідача, отже зазначене не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 714/854/15-ц (провадження № 61-27905св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

04 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 листопада 2014 року інспектором ДАІ ГУ МВС України в місті Києві прапорщиком міліції ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП.

Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2015 року закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за відсутністю в його діях події адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Судове рішення мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про його відмову від проходження огляду на стан сп`яніння, а відмова здавати аналіз біологічної рідини не містить складу адміністративного правопорушення.

Вважаючи дії посадової особи ДАІ ГУ МВС України в місті Києві неправомірними, ОСОБА_1 на підставі статей 23, 1166, 1167, 1174 ЦК України просив відшкодувати йому завдану майнову та моральну шкоду шляхом її стягнення з ОСОБА_2

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ДАІ ГУ МВС України в місті Києві, як особа, в якій працював ОСОБА_2 на час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та Державною казначейською службою України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 , і саме за такого суб`єктного складу учасників справи її вирішено судом.

Згідно зі статтею 119 ЦПК України 2004 року позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно із вимогами пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені у ньому.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача, суди дійшли вірного висновку, оскільки належним відповідачем у цих правовідносинах з приводу завдання шкоди посадовою особою органу державної влади є держава в особі ДАІ ГУ МВС України в місті Києві та в особіДержавної казначейської служби України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Статями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цією правовою нормою передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1174 ЦК України.

Дії (бездіяльність) посадової особи ДАІ ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_2 , внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Установивши, що дії ОСОБА_2 щодо складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення незаконними в порядку адміністративного судочинства не визнавались, такі позовні вимоги в межах поданої позовної заяви не заявлялись, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування шкоди, оскільки відсутні складові частини для настання цивільно-правової відповідальності відповідача.

Посилання касаційної скарги на те, що постанова Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2015 року є підтвердженням протиправності дій відповідача є безпідставним, оскільки вказаним судовим рішенням не перевірялись дії відповідача на предмет їх правомірності.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують тазводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара