н/п 2/490/752/2019 Справа № 490/1527/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2019 року Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

за участі секретаря Дудник Г.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третяя особа Миколаївська міська рада про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року з подальшим уточненням позовних вимог позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить зобовязати відповідача прибрати від тильної стіни будинку АДРЕСА_1 належного мешканцям на праві спільної власності багатоквартирного житлового будинку з землі комунальної власності за загальним її користуванням в районі його квартири АДРЕСА_2 заскладовані будівельні матеріали, демонтувати залитий фундамент , поновити землю в первинний стан , змонтувати на ивільненій території дитячий майданчик та майданчик для сушіння білизни, висадити дерева.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_3 , відповідач проживає на першому поверсі будинку в квартирі АДРЕСА_2 отримання відпоаідних дозвільних документів відповідач самочинно з метою збільшення розмірів своєї квартири почав прибудову до квартири. .На прибудинковій території земель комунальної власності між будинками №№ 97 та 95 зрізав дерева, захопив дитячий майданчик та майданчик дл сушіння білизни і в межах зовнішніх розмірів своєї квартири з приєднанням до будинку вирив котлован по розмірах 20 кв.м. та зробив опалубкуі залив фундамент.

За заявою мешканців будтнку відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності ДАБІ у миколаївській області та зобовязано усунути вчинені порушення містобудування. Проте відповідач не вчинив жодних дій по сусуненню порушень, від складування будівельних матеріалів ( цегла, деревина) стіни будинку замокають, прибудинкова територія не може використовуватися за призначенням.

Зазначив, що ним подано до суду достатньо доказів та витребування додаткових оказів для розгляду справи ен потрібно.

Посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, просив про задоволення позову.

Представник позивача в судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив позов задвольнити з викладених підстав.

Відповідач в судове засідання не з`явився , представник відповдіача надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просила відмовити у задволенні позову з викладених у відзиві підстав .

Так, у відзиві на позов зазначили, що позивачем не надано жодного доказу щодо зрізу ним дерев та захоплення майданчиків на прибудинковій території. Щодо вириття котловану та залиття фундаменту , то не заперечуючи вчинення таких дій, зазначив, що вимога про знесення цього фундаменту є немотивованою, оскільки знесення самочинного будівництва є крайньою мірою. Цей фундамент жодним чином не порушує права позивача, адже подальші будівельні роботи вже пять років не проводяться, а сам фундамент навпаки укріплює стіну будинку. Факт намокання стіни будинку внаслідок скалдування будівельних матенріалів також нічим не підтверджено.

В травні 2018 року представником позивача адвокатом Зозулею О.М, надано відповідь на відзив, в якому зазначив, що заховплна ним територія не могла бути вільною , а отже він повинен привести її у попередній стан. Відповідач порушує права територіальної громади відносно самозахопленої ним земельної ділянки та втрутився у права власниківа приватизованих квартир на прибудинкову територію та порушує його особисті права, як власника квартири, що розташована над квартирою відповідача, до якої він має намір прибудувати якійсь балкон. Порушення ж його прав встновлюються з його досудових звернень та дій відповідача відносно житла позивача.

Третя особа ММР в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи без представника, вирішення спору поклав на розсуд суду.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне.

Позивач зареєжстрований за адресою АДРЕСА_4 з 1988 року по теперішній час.

Так, Постановою 19 квітня 2017 р. у справі № 814/2413/16 Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у задволенні позову ОСОБА_2 до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, про визнання незаконним та скасування припису від 22.09.2016р. № 331. Як вбачається з вказаної постанови, 28.10.15 мешканці будинку за адресою АДРЕСА_5 звернулись до Управління ДАБІ у Миколаївської області з приводу самовільного зведення ОСОБА_2 балкону до власної квартири.

Під час перевірки інспектором будівельного нагляду встановлено, що за вищевказаною адресою виконуються будівельні роботи з будівництва будівлі невизначеного призначення, а саме з бутобетону улаштовано стрічковий фундамент розмірами у плані 6,0*3,6 метрів ширина фундаменту 0,35 м, висота фундаменту 0,2 м. Будівельні роботи з будівництва будівлі невизначеного призначення виконуються ОСОБА_2 власними силами без реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт та затвердженої проектної документації на об`єкті ІІ категорії складності, що є порушенням ст.34, ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст.7, 9 Закону України «Про архітектурну діяльність».

За результатами перевірки відносно відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення від 16.11.15 та надано припис від 16.11.15 №331 про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, а також усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності шляхом оформлення відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи з будівництва будівлі невизначеного призначення.

22.09.16 працівники УДАБІ у Миколаївської області здійснили повторну позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, за об`єктом «Будівництво будівлі невизначеного призначення за адресою АДРЕСА_5 » з метою виконання вимог припису №331 від 16.11.15, про що складено Акт. Під час повторної перевірки від 22.09.16 інспектором будівельного нагляду встановлено, що вимоги п.1 припису про зупинення будівельних робіт виконання. Разом з тим, вимоги п.2 про необхідність оформлення відповідних дозвільних документів не виконано.

22.09.16 головним інспектором будівельного нагляду винесено на адресу ОСОБА_2 припис №331 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, з вимогами: 1) усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил шляхом оформлення відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи з будівництва будівлі невизначеного призначення за вказаною адресою, у порядку встановленому чинним законодавством; 2) у разі невиконання вимог п.1 цього припису, усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів та правил, шляхом добровільного знесення об`єкту та приведення його у стан, що передував самочинному виконанню будівельних робіт.

При розгляді даної адміністративної справи суд врахував, що у позивача відсутні документи на земельну ділянку, на якій ним самовільно споруджено фундамент, а також ним не подавалась декларації про початок будівельних робіт, вимоги відповідача висунуті у приписі №331 від 22.09.16 про оформлення документів на самобудову або її знесення та приведення об`єкту у первинний стан, є цілком законними та обґрунтованими. Суд критично поставивися щодо наданих ОСОБА_2 пояснень про необхідність спорудження зазначеного фундаменту для захисту квартири від підтоплення, оскільки під час перевірки 10.11.15 він сам надавав власноручні пояснення іншого змісту, а саме, що мав намір збудувати балкон.

Згідно листів Адміністрації Центрального району ММР від 17.03.2017 року та від 26.06.2017 року вбачаєьбся, що працівниками ТОВ "Центральний-1" було складено під час епервірки 24.02.2017 року щодо самовільного будівництва мещканця кв. АДРЕСА_6 ОСОБА_3 М.В, складено протокол про порушення ст. 152 КУпАП за складування будівельних матеріалів без узгодження на прилеглій до житлового будинку території, та 15.03.2017 року рішенням комісії будо притягнуто відповідача за порушення Правил благоустрою, санітарного утримання території, забезпечення чистоти та порядку в м.Миколаєві до аміністративної відповідальності з накладенням адміністративного штрафу . На час проведення перевірки встанволено, що будь-яких робіт по будівництву не ведеться.За будинком біля кв. 3 дійсно виконаний пристрій фундаменту під прибудову , де зберігаються дошки та цегла, які будуть вивезені найближчим часом. Намокання та деформації стін в місці складування будвельних матеріалів не виявлено.

Згідно листа Управління ДАБК ММР від 11.05.2018 року , під час виходу на місце встановлено, що дійсно за адресою АДРЕСА_1 виконано стрічковий фундамент розмірами у плані 6,0х3,6 м. завширшки , висотою 0,2 м. Інших ознак виконання підготовчих та будівельних робіт не виявлено.Дозвільні документи на початок будівництва не реєструвалися. Візуальних змін в огороджувальних конструкціях житлового булинку по АДРЕСА_5 з АДРЕСА_7 № АДРЕСА_2 не здійснено.

Перш за все, суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, закріпленому у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, тому встановленню та дослідженню у спірних правовідносинах підлягають обставини, які свідчать про наявність або відсутність порушень будівельних та санітарних норм при вчиненні відповідачем будівництва фундаменту та знесення дерев, дитячого майданчика та майданчика для сушіння білизни , а також наявність або відсутність порушень останнім прав позивача.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 статті 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК).

Відповідно до ст. 13 Конституції України, "держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання". Тобто, виступаючи гарантом реалізації законних прав, держава тим самим забезпечує одночасно і виконання громадянами обов`язків, покладених на них державою, а також власними договірними та іншими зобов`язаннями. Оскільки економічною основою кожного суспільства є власність у різних її формах, то одним із найголовніших об`єктів державного захисту виступає саме право власності. При цьому законодавство, зокрема Конституція, Цивільний кодекс надають усім власникам рівні умови для захисту права власності. У ст. 386 ЦК закріплено основні правові засади захисту права власності в Україні, які базуються на принципі рівності захисту права власності всіх його суб`єктів (фізичних і юридичних осіб, держави, територіальних громад). Тут мається на увазі саме юридична рівність власників у виборі та застосуванні встановлених законом засобів захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення.

Норма ч. 2 ст. 386 ЦК закріплює за власником право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому. Таке правило відповідає особливому характеру права власності як його абсолютного права.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів 2. N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України та ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своєю земельною ділянкою. Позов про усунення порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що він є власником земельної ділянки, і що діями відповідача порушується його право власності.

Позивач власником земельної ділянки за вказаною адресою не є, як не є власником цієї ділянки і відповідач.

Сторонами не оспорюється, що земельна ділянка, на якій розташоване спірний фундамент є комунальною власністю територіальної громади м.Миколаєва.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (правова позиція у справі N 6-180 цс14 викладена в Постанові Верховного суду України від 19.11.2014 року).

Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва визначено, що під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, не додержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Статтею 189 ЗК України визначено, що самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Так, актами обстеження та відповідними перевірками, що проводились уповноваженими органами місцевого самоврядування, встановлене порушення відповідачем вимог законодавства у галузі містобудування при зведенні фундаменту біля житлового будинку без відповідних дозвільних документів та на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Крім того, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» у частині першій статті 41 визначає державний архітектурно-будівельний контроль як сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Згідно з частиною другою статті 41 державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно зі ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються у судовому порядку.

Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Згідно зі ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень-міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання у сфері регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної або міської ради.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Судом встановлено, що Миколаївська міська рада не приймала рішень щодо передачі у власність або користування земельної ділянки, на якій розташований об`єкт самочинного будівництва, будь-яким особам.

Миколаївська міська рада, як власник спірної земельної ділянки, відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається належним їй майном. Пунктом 1 ст. 321 зазначеного кодексу передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ОСББ за вказаною адресою не створювалося ( принаймні такі дані суду не надано) і земельна ділянка за цією адресою в управління не передавалася.

У відповідності з п.п. 5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виняткової компетенції органів місцевого самоврядування відносяться правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню об`єктами комунальної власності.

Використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів (акту на право власності на землю, акту на право постійного користування або договору оренди землі) кваліфікується законом як самовільне користування землею. А саме, у ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» відповідно до якої самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї та до його державної реєстрації.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у порядку визначеному Законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

Таким чином, позивачем надано суду достатньо доказів, що свідчать про наявність самочинного будівництва відповівдачем вищевказаного фундаменту , оскільки уповноваженими суб`єктами з контролю за додержанням земельного законодавства встановлені відповідні порушення.

проте власник земельної ділянки в не звертався з відповідними вимогами до суду про знесення самочинного будівництва. яке розташоване на цій ділянці.

Вирішуючи питання про наявність певних обставин, які свідчать про те, що протиправні дії відповідача порушують права позивача, суд також приймає до уваги наступне.

Відповідно до п. 23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" (далі - Постанова) від 30 березня 2012 року при вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з`ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

У необхідних випадках для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами ЦПК України.

У вказаній справі було клопотання про проведення судових будівельно-технічних експертиз - позивачем не заявлялося і неодноразово в заявах по суті справи заявлялос , що в справі достатньо доказів для вирішення справи судом.

Однак, як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй постанові № 6 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (п.22).

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (п.24).

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини 7 статті 376 ЦК зобов`язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об`єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову (п.24).

Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна (п.24).

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову (п.24).

Проте позивачем не доведено того, чи є технічна можливість виконати перебудову, чи відмовляється від її виконання забудовник, чи існує технічна можливість знесення самочинно добудованого фундаменту без нанесення шкоди будівлі, а також збереження будівлі після знесення цього фундаменту в належному технічному стані, відповідному діючим будівельним санітарним та протипожежним нормам.

Суд зазначає, що для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу згідно з вимогами статті 143 ЦПК України.

Однак, жодна з сторін спору таке клопотання не заявляла.

Отже, в справіі відсутні достеменні докази того, чи дійсно самочинна добудова завдає шкоди власнику квартири, яка знаходиться над квартирою відповідача. До того ж у суду відсутні дані про те, чи можливо знесення самочинно добудованого фундаменту без порушення цілісності основних конструктивних елементів житлового будинку, без збереження в належному технічному стані, відповідно діючим будівельним нормам та іншим державним нормам житлового будинку .

Також позивач стверджуючи, що на місці фундаменту був розташований і майданчик для сушіння білизни, і дитячий майденчик, і дерева , при цьому не надаючи жодного належного та допустимого доказу на підтвердження цього факту, будь-яких клопотань з цього приводу не заявлялось, хоча всі права та обов`язки учасникам були відомі. Таким чином, позивачем не доведено, що на місці фундаменту , який до того ж розташовано впритул , шириною 3,6 м., до стіни багатоповерхового житлового будинк прямо під вікнами житлових квартир , росли дерева та роташорвувалося два майданчики , і все було на площі близько 20 кв.м., а виходячи із принципу змагальності суд позбавлений можливості ініціювати перевірку вказаного питання.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через недоведеність позовних вимог.

Щодо посилання позивача на те, що відповідач, використовуючи даний фундамент, має намір в майбутньому збудувати прибудову балкону до своєї квартири - то у визначений в цій позовній заяві спосіб захисту прав позивача " на майбутнє" - не відноситься до належного способу захисту права власності у розумінні ст. 386 ЦК України, отже також не може бути прийняти й судом до уваги .

Відповідно ст. 141 ЦПК України на користь позивача не підлягають відшкодуванню судові витрати.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 79-81, 141, 259-265, 273 ЦПК України суд,

вирішив:

У задволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третяя особа Миколаївська міська рада про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського Апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк здня складання повного тексту рішенняі за правилами, встановленими в ст.ст. 354-356 ЦПК України .

Повний текст рішення виготовлений 02 липня 2019 року.

Суддя О.А. Гуденко