Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/3672/15-ц

провадження № 61-20819св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Жданової В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва у складі судді Москаленко К. О. від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Вербової І. М., Поливач Л. Д., Шахової О. В. від 07 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), який в ході розгляду справи уточнив, та остаточно просив стягнути з відповідача на його користь суму банківського вкладу в розмірі 312 927 грн 99 коп., проценти у розмірі 117 112 грн 23 коп., інфляційні втрати у розмірі 183 043 грн 49 коп. та 3 % річних за кожний день прострочення у розмірі 13 194 грн 42 коп. за період з 21 серпня 2014 року по 15 січня 2016 року.

Позов мотивовано тим, що 04 березня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт», відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 312 927 грн 99 коп. для розміщення на депозитному вкладі, строком користування до 04 березня 2015року та з виплатою процентів у розмірі 20 % річних.

01 серпня 2014 року позивач направив на адресу відповідача заяву про дострокове розірвання вказаного договору та повернення у зв`язку з цим належних йому грошових коштів, яка отримана банком 19 серпня 2014 року.

Посилаючись на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» взяті на себе зобов`язання за вказаним договором не виконав та не повернув суму вкладу і проценти, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу в розмірі 312 927 грн 97 коп., проценти у розмірі 116 940 грн 76 коп., інфляційні втрати у розмірі 183 043 грн 49 коп. та 3 % річних у розмірі 13 194 грн 42 коп., а всього - 626 106 грн 66 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з відсутності доказів, які б спростовували наявність депозитних зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк» перед позивачем, а тому у зв`язку з невиконанням банком взятих на себе зобов`язань за договором банківського вкладу, дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми банківського вкладу та процентів.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково виходили із доведеності позовних вимог, оскільки на їх підтвердження ОСОБА_1 надано суду лише копії договору та картки. Крім того, позивачем на підтвердження позовних вимог не надано платіжний документ, що відповідає вимогам НБУ, про внесення коштів за договором банківського вкладу.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів

У березні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до касаційного суду заперечення на касаційну скаргу, у яких просив касаційну скаргу відхилити, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що оригінал договору банківського вкладу № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт» від 04 березня 2014 року пред`являвся в суді першої інстанцій, що спростовує доводи касаційної скарги про недоведеність позовних вимог. Крім того, відсутність банківської квитанції не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки підтвердженням внесення банківського вкладу є укладений між сторонами договір, де у розділі «Дані про вклад» зазначено, що залишок по вкладу станом на 04 березня 2014 року становить 312 927 грн 99 коп.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 757/3672/15-ц з суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАК КБ «ПриватБанк» про стягнення суми банківського вкладу та штрафних санкцій призначено до розгляду.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підляга задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами установлено, що 04 березня 2014 року на території АР Крим між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт», відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 312 927 грн 99 коп. для розміщення на депозитному вкладі, строком користування до 04 березня 2015 року та з виплатою процентів у розмірі 20 % річних.

У пункті 26 вищевказаного договору зазначено, що банк відкриває позивачу особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Умовами договору № SADNWFD0 визначено, щонарахування процентів по вкладу починається з дня, наступного за днем ??надходження грошових коштів в Банк, і здійснюється за кожний календарний день (пункт 2 договору).

Відповідно до пункту 5 договору якщо вкладнику потрібно повернути частину вкладу, його зобов`язання та зобов`язання Банку по вкладу припиняються, і вклад повертається.

Якщо вкладник вимагає розірвати договір, а шість місяців з дати його оформлення або продовження мінімального терміну ще не закінчився, то йому повертається сума вкладу. За неповні шість місяців відсотки виплачуються за ставкою вкладу «до вимоги» за фактичну кількість днів, що минули з дати оформлення вкладу або з дати продовження мінімального терміну до дня розірвання договору. Якщо за ці неповні шість місяців він отримав відсотки, нараховані за повною ставкою, то зайво виплачені проценти вираховуються із суми вкладу (пункт 11 договору).

Якщо вкладник вимагає розірвати договір після закінчення 6 місяців з дати його оформлення, але до кінця терміну владу, вказаного в розділі «Дані по вкладу», то вкладнику повертається сума вкладу. За неповний термін вкладу відсотки сплачуються за заниженою у 2 рази відсотковою ставкою за фактичну кількість днів, минулих з дати оформлення вкладу або продовження його строку до дня розірвання договору (пункт 12 договору).

Відповідно до пунктів 3, 26 договору по закінченню кожного місяця, що минув з моменту укладення договору, в перший робочий день, наступний за датою оформлення договору після 15:00 нараховані проценти по вкладу повинні зараховуватись на картку/рахунок № НОМЕР_2 .

17 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із скаргою щодо невиконання відповідачем зобов`язань з виплати процентів за договором банківського вкладу.

23 червня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило позивача про неможливість виконання його вимоги щодо поверення коштів, посилаючись на те, що діяльність відокремлених підрозділів ПАТ КБ «ПриватБанк», які розташовані на окупованій території АР Крим та м. Севастополя припинена.

01 серпня 2014 року ОСОБА_1 направив ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про дострокове розірвання вказаного договору з 11 серпня 2014 року та повернення депозитних коштів, яка отримана банком 19 серпня 2014 року.

У листі від 13 жовтня 2015 року банк повідомив позивача, що у зв`язку з окупацією території АР Крим та конфіскацією частини майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк», що використовувався у банківській діяльності відокремлених структурних підрозділів банку, розташованих на території АР Крим і міста Севастополя, доступ до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки, електронних носіїв є обмеженим.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 1058 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунка кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Таким чином, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Договір банківського вкладу має своїм наслідком ту обставину, що готівкові гроші вкладника передаються ним у власність банку, а безготівкові гроші - в повне розпорядження банку. Відповідні дії вкладника є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника виникає право вимагати від банку видачі суми вкладу і виплати відсотків на неї, а у банку - відповідний обов`язок. Із договору банківського вкладу, укладення якого обумовлено переданням коштів вкладника у власність банку, можуть виникнути лише зобов`язальні правовідносини за участю вкладника (кредитора) і банку (боржника).

Тобто, вирішуючи питання щодо стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, судам необхідно встановити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності, щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надано доказів, які б підтверджували, що між позивачем та відповідачем не укладався договір банківського вкладу від 04 березня 2014 року № SADNWFD0, не відкривалися рахунки за цим договором, не надходили грошові кошти до банку та припинились зобов`язання у зв`язку з їх виконанням.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, судом апеляційної інстанції зазначено, що на підтвердження внесення зазначеної грошової суми на депозитний рахунок ОСОБА_1 долучив до позовної заяви ксерокопію договору № SADNWFD0 «Вклад» «Стандарт» від 04 березня 2014 року, який посвідчений судом першої інстанції, та ксерокопію пластикової картки/рахунок № НОМЕР_2 .

Між тим, будь-яких доказів внесення коштів позивачем на вказаний рахунок (квитанція або інший документ, що підтверджує внесення ОСОБА_1 готівки сумою 312 927 грн 99 коп. у відповідній платіжній системі) матеріали справи не містять.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, на зазначені обставини уваги не звернув та не перевірив доводи банку про те, що позивачем не було надано оригіналу квитанції або іншого документу, що підтверджує внесення ОСОБА_1 депозиту, відповідно до вищевказаних норм матеріального права, Інструкції № 174 та Положення № 516.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо визначення розміру нарахованих відсотків за договором банківського вкладу з огляну на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Умови договору банківського вкладу не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії.

Судами було встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що між сторонами 04 березня 2014 року було укладено договір банківського вкладу строком користування до 04 березня 2015 року.

У пункті 6 договору банківського вкладу «Вклад» «Стандарт» вказано, що якщо після закінчення строку вкладу не заявлено Банку про бажання повернути свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без Вашої явки в Банк.

У пункті 12 цього договору зазначено, якщо вкладник вимагає розірвати договір після закінчення 6 місяців з дати його оформлення, але до кінця терміну владу, вказаного в розділі «Дані по вкладу», то вкладнику повертається сума вкладу. За неповний термін вкладу відсотки сплачуються за заниженою у 2 рази відсотковою ставкою за фактичну кількість днів, минулих з дати оформлення вкладу або продовження його строку до дня розірвання договору.

Тобто вказаним договором було передбачено його автоматичну пролонгацію на той же самий строк, до того часу поки вкладник не розірве цей договір.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач 01 серпня 2014 року звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про дострокове розірвання вказаного договору та повернення у зв`язку з цим належних йому грошових коштів.

Отже, закінчення строку дії договору банківського вкладу, або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін, в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Задовольняючи позов в частині стягнення відсотків за користування грошовими вкладами суд не встановив коли саме відбулося дострокове припинення нарахування відсотків, а також те, що після закінчення терміну дії договорів й у разі неповного виконання їх умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовими вкладами за відсотковими ставками, передбаченими цими договорами, та не врахувавши, що договорами не визначено розміру процентної ставки за користування депозитами у разі закінчення терміну їх дії та неповного виконання грошового зобов`язання за ними.

Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Таким чином суди не звернули уваги на доводи Банку щодо не правильного розміру нарахованих відсотків за користування вкладом та не звернули уваги на ту обставину, що відсотки за користування спірними коштами було розраховано позивачем за процентною ставкою 20 % поза межами строку дії цього договору.

Оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, колегія суддів приходить до висновку про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду від 26 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Жданова

Судді :В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов