Справа № 463/3306/19
Провадження № 2/463/1194/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Жовніра Г.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Прошляк В.-А.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення аліментів у розмірі ј частини зі всіх видів її заробітку щомісяця на його користь на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з червня 2005 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою, у них є спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, 30.08.2018 р., у зв`язку із прийнятим ними спільно рішенням, відповідач виїхала за межі України для роботи по контракту. З грудня 2018 року відповідач не цікавиться життям та матеріальним станом сина, жодної допомоги не надає, а тому позивач змушений звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів на його користь на утримання дитини.

Ухвалою судді від 22 травня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач 10 липня 2019 року скерувала на адресу суду відзив на позовну заяву. Проти позову заперечує в повному обсязі, мотивує тим, що дійсно перебувала у цивільному шлюбі з позивачем у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Підтвердила той факт, що у зв`язку із матеріальними труднощами, прийнявши спільне сімейне рішення, тимчасово поїхала на роботу в державу Катар . Проте, не відповідає дійсності твердження позивача, що вона не допомагала йому та не надсилала кошти для сина. Зазначає, що надсилала кошти для оплати комунальних послуг, на продукти харчування, також залишила для позивача свою банківську картку на якій були її особисті та кредитні кошти на утримання сина та і самого позивача. Після закінчення контракту повернулась 2 липня 2019 року на Україну для подальшого спільного проживання зі своїм сином. Звертає увагу суду, що позивач проживає у її квартирі, та після її повернення, обмежив їй доступ до квартири, власником якої вона є та відмовився повернути ключі від неї, однак після повідомлення про звернення у зв`язку із такими діями позивача до правоохоронних органів, позивач повернув ключі від квартири і не чинив перешкод у доступі до житла відповідачу.

Звертає увагу суду на норму ч.3 ст.181 СК України. Оскільки проживає разом із сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, а також забезпечує гідні матеріальні умови для життя дитини, підстав для задоволення позову немає.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з аналогічних мотивів наведених у такому. Щодо аргументів відповідача викладених у відзиві на позов, підтвердив, що він дійсно проживав у квартирі, яка належить на праві власності відповідачці, окрім того відповідач надсилала кошти на утримання сина та також залишила свою банківську картку для їх потреб. Зазначив, що оскільки він хворіє, немає можливості працювати.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні заперечили проти позову. Відповідач додатково пояснила, що вона з сином проживають разом за однією адресою: АДРЕСА_1 , вона самостійно бере участь в утриманні сина, купляє продукти додому, надає кошти для оплати комунальних послуг. Позивач не проживає з ними разом. А тому вважає, що немає підстав додатково стягувати з неї аліменти на користь позивача, оскільки вона і так добровільно виконує свій обов`язок по утриманню дитини, а також зазначає, що син проживає саме з нею.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено і вказаний факт визнається сторонами, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу з червня 2005 року.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З копії свідоцтва про народження (а.с.4) вбачається, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилаючись на норми ст.180 Сімейного кодексу України (далі СК України), позивач мотивує позов тим, що ОСОБА_2 ухиляється від обов`язку утримувати свого неповнолітнього сина, не бере матеріально участь у житті сім`ї, тягар забезпечення сім`ї лежить на позивачу.

Відповідно до положень ст.ст.180,181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

З пояснень відповідача та її представника вбачається, що відповідач проживає з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 , вважає, що бере участь в утриманні сина, оскільки забезпечує матеріально, купляє продукти, оплачує комунальні послуги та дбає за розвиток дитини.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач представила довідку №69 від 15.07.2019р. з ОСББ "Жупан-2" на підтвердження факту проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.45).

Окрім того, з акту фактичного проживання №70 від 15.07.2019р. вбачається, що позивач ОСОБА_1 на даний час не проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.46).

Отже судом встановлено, що відповідач проживає разом з сином ОСОБА_4 , а позивач проживає окремо.

Стаття 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст. 77-79 ЦПК України.

На підтвердження своєї позиції позивачем жодних доказів в розумінні ст.76 ЦПК України суду не надано. А також спростовано наданими відповідачем доказами.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З врахуванням наведеного, беручи до уваги, що відповідачка разом із сином проживають за однією адресою, суд приходить до переконання, що позивачем жодними доказами не доведені обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема, обставини щодо невиконання відповідачем обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину, твердження про ухилення відповідача від участі в матеріальному забезпеченні сім`ї, спростовані поясненнями сторін та доказами долученими відповідачем, а тому в суду відсутні підстави вважати доведеною підставність позовних вимог.

Враховуючи вище наведене, суд вважає за можливе ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273ЦПК України, суд -

ухвалив:

відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Дата складання повного рішення суду - 06 серпня 2019 року.

На рішення суду може бути подана позивачем апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Суддя Жовнір Г.Б.