КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року місто Київ.

Справа 361/5779/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8415/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

за участю перекладача: Салькової Л.Л.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_37.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Броварського міського районного суду Київської області від 27 березня 2019 року (у складі судді Селезньової Т.В., повний текст рішення складено 06 квітня 2019 року) та на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2019 року (у складі судді Селезньової Т.В., повний текст додаткового рішення складено 04 червня 2019 року)

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання незаконним утримування дитини в Україні, про повернення дитини до місця постійного проживання в Федеративну Республіку Німеччина, про зобов`язання матері передати дитину батьку, -

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2019 року позивач звернувся до суду з вищеназваним позовом.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 . Після припинення в 2013 році спільного проживання уклали між собою договір про спільне спілкування і спільну опіку над дитиною, який був затверджений судовим рішенням, що набрало законної сили; за даним договором і судовим рішенням, дитина залишалась проживати з матір`ю (відповідачкою), а йому, батьку, зокрема, було надано дні спілкування з сином за тритижневим циклом з четверга до понеділка і проведенням спільно частин канікул; за вказаним договором передбачено спільне визначення батьками місця проживання дитини; тим же договором було надано право на перебування дитини за кордоном у країнах ЄС без згоди другого батька, і в тому числі до трьох поїздок протягом року сина разом з матір`ю в Україну, але так, щоб перебування дитини за кордоном не впливало на заплановані спілкування дитини з батьком. В порушення даного договору і судового рішення восени 2017 року відповідачка без згоди позивача переїхала з сином жити з м.Нюрнберг, куди батько надав згоду на переїзд, до м. Гільдбурггаузен, на що позивач згоди не давав, а після того взагалі не поставивши до відома вивезла сина в Україну, не повернула сина в Німеччину до дня чергового побачення згідно умов договору, і утримує сина в Україні до даного часу, тобто порушивши всі можливі строки перебування сина в Україні, дитину в Німеччину до її постійного місця проживання не повернула, незаконно і тривалий час утримує дитину в іншій країні, самочинно, без згоди позивача змінила місце проживання дитини, порушивши його і дитини право на спілкування та умови договору (мирової угоди). У зв`язку з порушенням відповідачкою умов договору і судового рішення він звернувся до німецького суду за переданням йому права на одноосібне визначення місця проживання дитини, і рішенням суду таке право йому тимчасово було передано, а аналогічне клопотання відповідачки було відхилено; він, користуючись наданим йому судом правом визначив місце проживання дитини за адресою його місця проживання в Німеччині, АДРЕСА_1 , і у визначеному міжнародним законодавством порядку через Федеральне Міністерство юстиції ФРН 01.12.2017р. звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про сприяння поверненню дитини до країни походження і постійного проживання; в процесі виконання даного запиту відповідачка відмовилась від добровільного повернення дитини в Німеччину, посилаючись на хворобу її матері. Вважає незаконним утримання відповідачкою сина в Україні, і враховуючи невизначеність строків такого перебування в Україні, вважає, що відповідачка порушує умови договору, порушує права дитини і його права як батька, зокрема, його право на участь у житті сина, що призводить до втрати контакту дитини з батьком, і шкодить інтересам дитини. Вважає, що незаконне утримування відповідачкою сина в Україні підпадає під дію Конвенції про цивільно - правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Вважає, що оскільки вжиті в порядку міжнародних зносин відповідним міністерством заходи по поверненню дитину на батьківщину не мали успіху, і від добровільного повернення дитини в країну постійного проживання (в Німеччину) відповідачка відмовляється, то він, позивач, вимушений звернутись до суду України з даним позовом про визнання утримування дитини в Україні незаконним, та вимагати повернення дитини, яка незаконно утримується в Україні відповідачкою, до країни постійного місця проживання - до Німеччини, до визначеного ним місця проживання за вказаною адресою. Оскільки відповідачка відмовляється від повернення сина в Німеччину, то просить зобов`язати відповідачку передати сина йому - батьку - для забезпечення повернення дитини в ФРН, та допустити рішення у частині відібрання дитини у відповідача та повернення її в Німеччину до негайного виконання.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання незаконним утримування дитини в Україні, про повернення дитини до місця постійного проживання в Федеративну Республіку Німеччина, про зобов`язання матері передати дитину батьку задоволено частково. Визнано незаконним утримування ОСОБА_3 на території України малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язано ОСОБА_3 протягом одного місяця з дня набрання даним рішенням законної сили, повернути малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни його постійного проживання Федеративної Республіки Німеччини до місця проживання дитини в Німеччині, визначеного ОСОБА_3 , з покладенням на неї обов`язку невідкладно (протягом доби) повідомити батька дитини ОСОБА_1 про місце проживання дитини у Німеччині, куди дитина буде повернута; а при відсутності визначеного ОСОБА_3 місця проживання дитини в Німеччині - зобов`язати ОСОБА_3 у той самий строк (один місяць з дня набрання рішенням законної сили) повернути малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Федеративної Республіки Німеччина до місця проживання його батька ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; у разі неповернення ОСОБА_3 малолітнього сина ОСОБА_4 до Федеративної Республіки Німеччина у встановлений строк (в один місяць з набрання рішенням законної сили) - зобов`язати ОСОБА_3 протягом п`ятнадцяти днів після закінчення цього строку передати сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьку ОСОБА_1 в Україні для забезпечення своєчасного повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччини батьком, з покладенням на ОСОБА_1 обов`язку невідкладно (при передачі дитини від матері батьку) повідомити ОСОБА_3 про адресу проживання дитини в Німеччині, якщо така адреса буде відмінною від зазначеної адреси Штальбаумштрассе, АДРЕСА_1 ; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач 06 травня 2019 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим і таким, що наражає малолітню дитину на небезпеку.

Суд , ухвалюючи дане рішення, через тиск зі сторони позивача (через Міністерство юстиції України) про прискорення розгляду справи, відмовився встановлювати обставини, які мають значення для справи та для безпеки дитини, детально розбиратись в суті правовідносин, які виникли між сторонами та в нормах міжнародного права, які регулюють спірні правовідносини.

Зазначає, що судом було допущено порушення усіх пунктів ст. 376 ЦПК України, тому є всі підстави для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року:

Конвенція про права дитини вказує на те, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В судовому рішенні суд вказує, що «понад усе і перш за все врахувавши інтереси дитини», однак заявник вказує, що не має жодного речення, в якому суд вказує, які саме інтереси дитини врахував, ухвалюючи таке рішення.

Суд безпідставно не застосував рішення Великої Палати Європейського Суду від 26.11.2013 року «Х проти Латвії у справі №27853/09, яка дуже схожа на справу заявниці, адже у цій справі суд також відмовився з`ясовувати обставини «Серйозного ризику» попри те, що відповідачем було подано про це докази - звіт психолога, тому Європейський суд і визнав у даній справі що мало місце порушення статті 8 Конвенції.

В оскаржуваному рішенні було встановлено, що заявник самочинно змінила місце постійного проживання дитини, перемістивши її з Німеччини в Україну, але це не відповідає дійсності, адже заявник приїхала в Україну тимчасово у зв`язку з надзвичайними сімейними обставинами, що чітко передбачено розділом 2 мирової угоди від 30.05.2017, в якій серед іншого вказано, що «При надзвичайних сімейних обставинах в Україні мати дитини крім цього також має право з цього приводу подорожувати в Україну.

Посилання в рішенні на те, що : «серед доказів, які заявник подала відсутні докази, які б однозначно і безсумнівно вказували на неможливість знаходження матері відповідачки без стороннього догляду, без постійної присутності відповідачки», і що хвороби, наявні у її матері пов`язані в певній мірі з віком особи» неправдиві, суддя навмисно не прийняла такі докази, щоб цього не було видно.

Зауважує, що розглядаючи справу суддя, прийняла до уваги рішення усіх німецьких судів, але це не відповідає нормам міжнародного права, практиці Європейського суду та роз`ясненням касаційного суду України.

Заявник під час розгляду справи постійно звертала увагу, що тимчасові рішення Дільничого суду м.Нюрнберг від 16.11.2017 та від 20.07.2018 року у справі №107F3181/17 були ухвалені в порушення найкращих інтересів дитини та в порушення великої кількості норм міжнародного права, тому є неналежними доказами у даній справі.

Те ж саме зазначено і в листі ВССУ від 01.01.2017 року про узагальнення практики застосування судами під час розгляду цивільних справ Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей викладене в листі ВССУ від 01.01.2017 року. Якщо рішення ухвалюється після перетину кордону та в порушення прав дитини, воно не приймається до уваги судом як неналежний доказ.

Вказані рішення були винесені судами після перетину дитиною кордону і при їх винесенні було порушено: ст. 12 Конвенції про права дитини, а вказані рішення були ухвалені без заслуховування дитини і навіть двічі безпідставно було відмовлено в проведенні відео конференції; ст. 19 Конвенції про права дитини. Звертає увагу суду, що саме заявник перша звернулась з позовом про позбавлення батька батьківських прав і підставою даного позову вказувала психологічне та фізичне насильство з боку батька, але суд не перевіривши цих обставин, а в другому рішенні не врахувавши наявні докази про небезпеку (висновок експерта) фактично прийняв рішення передати дитину тій особі, яка цілком ймовірно здійснює насильство над дитиною; ст. 8 Конвенції про права людини, та рішенням від 20.07.2018 року дитині заявниці безпідставно обмежено право в`їзду до країни свого громадянства, при тому, що дозволено їздити в інші країни.

Вказувала, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, адже існує серйозний ризик, що повернення на даний час ОСОБА_4 до ФРН поставить дитину під загрозу заподіяння йому психічної шкоди та створить для дитини нестерпну обстановку, це зокрема пов`язано з навчанням його у школі, а також з розлученням з матір`ю, адже вона зараз не може поїхати у ФРН, тому що доглядає за хворою матір`ю. Крім того, ОСОБА_4 не дуже добре розуміє німецьку мову і втратив контакт з батьком і дуже боїться його (що визнано і самим позивачем) , а за наявності таких обставин, як вказують тимчасові рішення Дільничого суду м. Нюрнберг, дитина одразу потрапить в лікарняний заклад Служби у справах дітей та сім`ї.

Як було встановлено під час опитування ОСОБА_4 в органах опіки за участю психолога так і в судовому засіданні за участю працівників органу опіки ОСОБА_4 чітко заявляє про те, що він заперечує проти повернення його в Німеччину. Дитина вже закінчує перший клас і може чітко сформулювати свою думку, щоб вона була почута органами влади.

Посилається на пункт 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Але під час розгляду суд протидіяв повному і всебічному з`ясуванню обставин справи, адже безпідставно відмовив у задоволенні всіх клопотань заявника.

Вказує, що суддя здійснювала правосуддя під тиском сторони позивача, яка намагалась вплинути на суддю за допомогою скарги у Міністерство юстиції України , адже в матеріалах справи міститься лист Міністерства юстиції України, зареєстрований у Броварському міськрайонному суді 24.01.2019 з проханням надати інформацію Мінюсту України щодо причин затримки з розглядом згаданої справи та орієнтувати щодо подальшого просування справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити у задоволенні клопотань, заявлених в апеляційній скарзі, залишити рішення без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Додатковим рішенням районного суду від 04 червня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відшкодування їй судових витрат у даній цивільній справі.

20 червня 2019 року ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_10 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року на підставі ст. 352 ЦПК України.

Не погодившись з додатковим рішенням суду, відповідач 03 липня 2019 року подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким здійснити справедливий розподіл судових витрат (витрат на правову допомогу).

Посилалась на ст. 141 ЦПК України, а саме пропорційне покладення судових витрат розміру задоволених вимог на обидві сторони. Зазначає, що суд не врахував, що відповідач у відзиві просила стягнути понесені нею судові витрати і вказала орієнтовну суму понесених витрат, а також надала докази про понесення витрат на правничу допомогу.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримав.

Позивач та його представник заперечували проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Представник органу опіки та піклування Броварської РДА Київської області, які були залучені під час судового розгляду районним судом просили розглянути справу без участі їх представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Щодо наявності у позивача права самостійно звернутись з позовом до судових органів України про повернення дитини до її постійного місця проживання .

Згідно ст. 29 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 рокупередбачено, що ця конвенція не перешкоджає ніякій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу

відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до

судових або адміністративних органів будь-якої Договірної держави,

на основі положень цієї Конвенції або на іншій основі.

Оскільки позивач звернувся до Міністерства Юстиції України з відповідною заявою, щодо сприяння в поверненні неповнолітнього сина до країни його постійного місця проживання в порядку ст. 8 Конвенції 1980 року 01.12.2017 року, а вжиті МЮ України заходи з приводу добровільного повернення дитини матір`ю не дали позитивних результатів, останній мав право на підставі ст. 29 Конвенції напряму звернутись до суду з вимогами про повернення дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 13СК України: частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. ч.2. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 статті 157 цього Кодексу.

Статтями 150, 153 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтями 162 та 171 СК України передбачено, якщо один з батьків без згоди другого з батьків змінить її (дитини) місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, тощо. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Крім того суд вважає, що застосуванню також підлягають норми права країни постійного місця проживання дитини.

Цивільний Кодекс Федеративної Республіки Німеччина, Книга 4 - Сімейне право:

розділ 2 - Родинні відносини, глава 5 - Батьківське піклування:

Параграф 1626а: ч.1 якщо батьки при народженні дитини не перебувають у шлюбі між собою, то вони користуються батьківським піклуванням спільно, 1) якщо вони заявляють, що вони бажають спільно прийняти на себе піклування (заяви про піклування), 2) якщо вони укладуть шлюб між собою, 3) у випадку, якщо сімейний суд наділить їх спільним батьківським піклуванням. ч.2. Сімейний суд відповідно до частини другої пункту 3 цього параграфу за заявою одного з батьків наділяє батьківським піклуванням повністю або частково обох батьків спільно, якщо таке наділення не суперечить добробуту дитини. Якщо немає підстав, що унеможливлюють наділення другого з батьків спільним батьківським піклуванням, то вважається, що таке спільне батьківське піклування не суперечить добробуту дитини. ч.3. в інших випадках батьківським піклуванням наділяється мати.

Параграф 1671: ч.1. Якщо батько проживають окремо та розпоряджаються правами батьківського піклування спільно, то кожен з батьків може заявити, щоб Сімейний суд передав йому права батьківського піклування або частину таких прав. Заява має бути задоволена, якщо 2) очікується, що припинення права спільного піклування та передача його заявникові найкраще відповідає добробуту дитини. ч.2. Якщо батько проживають окремо та права батьківського піклування відповідно до параграфу 1626а частина 3 належать матері, то батько може заявити, щоб Сімейний суд передав йому права батьківського піклування або частину таких прав. Заява має бути задоволена, якщо 2) спільне піклування є неможливим та очікується, що передача прав батькові найкраще відповідатиме добробуту дитини. ч.3. Якщо мати здійснює права батьківського піклування відповідно до параграфу 1751 частина 1, то заява батька про передачу спільних прав на батьківське піклування відбувається відповідно до параграфу 1626а частина 2 як заява згідно з частиною 2 цього параграфу. Заява має бути задоволена, якщо передача батьку спільних прав на батьківське піклування не суперечить добробуту дитини

Відповідно до ст.ст. 3, 4 Конвенція Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980р.( Стаття 13: ч .1. Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. ч.2. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті a), можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави;

Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.

Згідно ст. 12 та 13 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Статтею 14Конвенції передбачено, що встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування відповідно до статті 3, судові або адміністративні органи запитуваної держави можуть безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, формально визнані або не визнані у державі постійного проживання дитини, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів, які застосовувалися б у такому випадку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленими такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Федеративної Республіки Німеччина; постійно проживає в АДРЕСА_1 .

Відповідачка ОСОБА_3 є громадянкою України; зареєстрована та має постійне місце проживання в Україні з 3.08.2006р. за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_1 (батько) і ОСОБА_3 (мати)- сторони у даній справі; місце народження дитини: м. Лейпциг (Федеративна Республіка Німеччина); реєстрація народження здійснена Відділом РАЦС 263 м. Лейпциг, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в Німеччині, є громадянином Федеративної Республіки Німеччина за своїм походженням від батька громадянина ФРН. (відповідно до Закону ФРН про громадянство від 22.07.1913р., параграфи 3, 4).

Крім того, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований також громадянином України в Посольстві України в Федеративній Республіці Німеччина, що підтверджено довідкою Посольства України в ФРН №536-183-11 від 23.08.2011р.; громадянство набув автоматично за своїм походженням від матері громадянки України (відповідно до Закону України про громадянство від 18.01.2001р., п.1 ч.1 ст.6, ч.1,ч.8 ст.7).

Визнання батьківства ОСОБА_1 для дитини (хлопчика ОСОБА_4) відбулось на підставі свідоцтва Відділу РАЦС від 28.06.2011р. за місцем народження дитини - в місті Лейпциг, Німеччина.

Згідно свідоцтва про користування спільним правом опіки, відповідно до параграфу 1626а Цивільного кодексу ФРН, дата: 15.07.2011р.: батьки дитини домовились спільно здійснювати батьківську опіку над сином ОСОБА_4 .

Встановлено, що батьки дитини (сторони у справі) не перебували у шлюбі між собою, певний час проживали однією сім`єю в місті Лейпциг, Німеччина; сімейні стосунки між сторонами припинені в 2013 році.

Згідно документу про зобов`язання сплати аліментів від 27.09.2012р. батько ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати на утримання сина аліменти.

На даний час ОСОБА_3 перебуває (з її слів) у зареєстрованому шлюбі з громадянином ФРН ОСОБА_16 .

Правовідносини між сторонами з приводу їх спільного сина ОСОБА_4 неодноразово були предметом судових розглядів, ініційованих сторонами у німецьких судах.

У справі 342 F 1150/13, яка розглядалась Дільничним судом м. Лейпциг, ФРН, батьки домовились, що ОСОБА_4 залишається під опікою матері, а також було прийняте положення про спілкування.

12.02.2014р. у справі 342 F 1155/13, дільничний суд м. Лейпциг, ФРН, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (батьки ОСОБА_4 ) домовились щодо опіки над спільною дитиною. Ухвалою суду від 12.02.2014р. дільничний суд схвалив угоду батьків, за якою малолітній ОСОБА_4 залишається проживати з матір,ю; і батьки погоджуються, що батько дитини має право та обов`язок спілкуватись з спільною дитиною; встановлено графік такого спілкування батька з сином: з п`ятниці до вечора неділі за двотижневим циклом, а також на канікулах і у відпустці; крім того, батьком надано згоду матері разом з дитиною один місяць літніх канікул проводити в Україні.

Влітку 2014р. ОСОБА_3 перевезла сина ОСОБА_4 , 2011р.н., в м. Нюрнберг, ФРН.

Позивач не заперечує, що надавав згоду на переїзд дитини до м. Нюрнберг.

У справі 107 F 64/17, яка перебувала в провадженні Дільничного суду м. Нюрнберг, ФРН, кожен з батьків звернувся з заявою про одноосібну опіку над сином ОСОБА_4 ;

одночасно 30.05.2017р. в межах даної справи сторони узгодили новий Договір між батьками про спілкування, який був затверджений судовим рішенням від 02.06.2017р.;

даним Рішенням Дільничного суду м. Нюрнберг (ФРН) від 02.06.2017р. у справі 107 F 64/17, яке набрало законної сили і є чинним, п.1: затверджено Договір між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 (батьками дитини) про спілкування, в якому сторони погодили між собою порядок спілкування з малолітньою спільною дитиною:

відповідно до розділу І Договору: сторони домовились, що батько має право та обов`язок спілкуватись зі спільним сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 :

у 2017році: пп.1-9: з 9.06. до 16.06., з 6.07 до 10.07, з 29.07 до 19.08 (літня відпустка), з 14.09 по 18.09, з 5.10 по 9.10, з 27.10. по 4.11. (осінні канікули), з 16.11 по 20.11, з 7.12 по 11.12, з 23.12 по 30.12; у вказані дати батько зобов`язується на побачення забирати дитину з дитсадка і повертати у дитячий садок, на період канікул забирати дитину від матері та повертати матері у визначені у договорі часи; п.10: батько зобов`язався відвідувати заняття з логопедом по четвергам, на які припадають побачення;

у 2018 році: пп.11-12: до літніх канікул 2018 року відбувається стандартне спілкування у тритижневий цикл, починаючи з четверга 25.01.2018р. (забрати дитину з дитсадка після обідньої перерви) до обідньої перерви наступного понеділка (повернути дитину до дитсадка); додаткове спілкування на час канікул відбувається згідно правил стандартного спілкування; встановлене спілкування на канікулах з матір,ю замінює стандартне спілкування з батьком; п.13-16: якщо заплановане спілкування неможливе через хворобу дитини, яка обумовлюється постільним режимом і неможливістю поїздок, мати підтверджує це довідкою лікаря; спілкування, яке не відбулось з цих причин, компенсується на наступні вихідні; п.17: батько має право та зобов`язується забрати ОСОБА_4 до себе під час Великодніх канікул 2018 року з 24.03.2018р. по 7.04.2018р.; канікули на Трійцю 2018 року ОСОБА_4 проведе з матір,ю; в літні канікули ОСОБА_4 проведе перші два тижні з батьком, наступні два тижні з матір,ю, два останні тижні він проведе з матір,ю для того, щоб підготуватись до школи;

відповідно до розділу ІІ Договору: батьки погодились, що перебування ОСОБА_4 за кордоном можливе разом з батьками у країнах ЄС і не вимагає згоди іншої сторони (батька, матері). Сюди ж враховуються до трьох поїздок ОСОБА_4 разом з матір,ю в Україну протягом року. У випадку надзвичайних сімейних ситуацій в Україні мати має право здійснювати поїздки в Україну. Перебування закордоном не повинне впливати на заплановане спілкування та спілкування на канікулах з батьком. Відповідно до розділу ІІІ мати і батько взаємно зобов`язуються під час перебування за кордоном з дитиною після приїзду на місце і раз на тиждень інформувати батька/мати про здоров`я дитини і дозволяти особисту коротку розмову батька/матері з дитиною;

у рішенні суд зазначив, що стосовно питання взаємоузгодженої передачі батьківської опіки слід отримати експертний висновок; подальше рішення буде прийняте відповідними службами без судових розглядів;

у п.2 даного рішення передбачено: що у разі невиконання зобов`язань, вказаних у договорі, суд має право стягнути адміністративний штраф з відповідальної сторони у розмірі 25000 євро, або у разі неможливості стягнення штрафу засудити сторону-порушника до позбавлення волі строком до шести місяців.

У справі 107 F 3181/17 ОСОБА_3 подала клопотання про отримання згоди батька на зміну положення про спілкування з метою проходження курсу лікування її та дитини з 11.10.2017р. по 1.11.2017р. Рішенням від 12.10.2017р. клопотання було відхилено.

З жовтня 2017 року ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_4 стали постійно проживати в м.Гільдбурггаузен, ФРН.

Як пояснив позивач, про таку зміну місця проживання дитини відповідачка його не попередила, не запитала його згоди, а поставила перед фактом; зі зміною місця проживання сина він не згодний.

У межах розглядуваної справи 107 F 3323/17 батьки погодили між собою, що на заплановане спілкування протягом осінніх канікул батько забере дитину 27.10.2017р. о 14-00 з дитсадочка не у місті Нюрнберг, а у місті Гільдбурггаузен.

27.10.2017р. ОСОБА_3 через співмешканця повідомила, що у вказану дату спілкування не відбудеться, оскільки її мати в Україні захворіла і вона їде в Україну разом з сином ОСОБА_4 7.11.2017р. вона подала суду медичну довідку на підтвердження ішемічної хвороби серця у матері і про знаходження матері на стаціонарному лікуванні. 13.11.2017р. представник відповідачки повідомив німецький суд, що відповідачка залишиться в Україні на невизначений термін.

Таким чином, в кінці жовтня 2017 року після неузгодженого з позивачем переїзду з міста Нюрнберг до міста Гільдбурггаузен відповідачка ОСОБА_3 без запитання згоди позивача ОСОБА_1 вивезла сина ОСОБА_4 з Німеччини в Україну;

до даного часу відповідачка разом з малолітнім ОСОБА_4 знаходяться в Україні, проживають в АДРЕСА_3 , у будинку матері відповідачки ОСОБА_10 ;

до ФРН протягом всього часу з жовтня 2017 року не повертались жодного разу.

Тимчасовим рішенням Дільничного суду м. Нюрнберг (ФРН) від 16.11.2017р., яке набрало законної сили, прийнятим у справі 107 F 3323/17, що перебуває на розгляді в дільничному суді, вирішено:

п.1: Право на визначення місця проживання для спільної дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тимчасово передається ОСОБА_1;

п.2: Заява ОСОБА_3 про тимчасову передачу права на визначення місця проживання для спільної дитини ОСОБА_4 відхилена;

Підставами для прийняття рішення про тимчасову передачу батьку дитини одноосібного права на визначення місця перебування дитини до прийняття рішення у вже порушеній справі, як зазначено у рішенні, було те, що на той момент перебування дитини з батьком було кращим для благополуччя дитини, і що аргумент матері, що вона може забезпечити краще соціальне середовище дитині, більше не було переконливим; такого висновку суд дійшов, виходячи, зокрема, з того, що через переїзд з м. Нюрнберг до м. Гільдбурггаузен ОСОБА_4 забрали з його попереднього соціального оточення, і коли він міг тільки розпочати встановлювати перші нові контакти у новому місці, вони знову були розірвані переїздом в Україну на невизначений термін, дитину несподівано висмикнули з її повсякденного життя. Суд врахував, що ОСОБА_4 через вивчення декількох мов та у незначній мірі відстаючий розвиток мовних навичок отримав відстрочку від школи і через виїзд в Україну не зможе отримувати допомогу у покращенні мовних навичок перед школою; що для дитини краще повернутись у Німеччину, де батько може забезпечити належну підготовку дитини до школи; натомість мати, залишаючись в Україні на невизначений строк біля хворої матері не може виконати належно таку підготовку. Також суд врахував, що через довготривалу затримку дитини в Україні не відбувається протягом тривалого часу спілкування дитини з батьком, і є загроза виникнення відчуженості між сином та батьком, та що завдяки довготривалому перебуванню дитини разом з батьком такої відчуженості можна позбутись.

На виконання наданого батьку судовим тимчасовим рішенням одноособового права визначати місце проживання дитини - ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання сина ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 . Дата в`їзду 16.11.2017р., дата реєстрації 23.11.2017р. (постійне місце проживання позивача).

20.11.2017р. позивач ОСОБА_1 через свого адвоката надіслав адвокату відповідачки ОСОБА_3 листа з повідомленням про те, що він на виконання наданого йому одноособового права визначення місця проживання дитини визначив місцем постійного проживання сина ОСОБА_4 місто Лейпциг, і пред`явив вимогу передати ОСОБА_4 батьку ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Лейпциг, за місцем проживання батька дитини.

01.12.2017р. ОСОБА_1 в порядку ст.8 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року через Федеральне Міністерство юстиції ФРН звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про сприяння поверненню дитини ОСОБА_4 , 2011р.н., в країну його постійного проживання - в ФРН, за вказаною ним адресою проживання дитини, зазначивши ймовірне місце знаходження дитини та її матері в Україні і подавши відповідні документи.

Міністерством юстиції України - згідно відповіді на запит адвоката позивача від 25.01.2018р.- повідомлено про вжиття заходів з метою отримання згоди ОСОБА_3 на добровільне повернення сина ОСОБА_4 до місця постійного проживання в Німеччині.

На повторний запит адвоката позивача від 2.03.2018р. Головне територіальне управління юстиції в Київській області Мінюсту України повідомило, що на виклик до управління юстиції ОСОБА_3 не з`явилась, посилаючись на стан здоров`я, а з наданого її адвокатом письмового пояснення встановлено фактичне місцезнаходження малолітнього ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 ; щодо добровільного повернення дитини в Німеччину ОСОБА_3 пояснила, що приїхала в Україну у зв`язку з хворобою матері, у відповідності до умов мирової угоди, укладеної з батьком дитини, і повернеться до ФРН з сином після одужання матері.

Рішенням Дільничного суду м. Нюрнберг від 20.07.2018р. у справі 107 F 3323/17, відкритій за клопотанням позивача про надання одноосібної опіки і за зустрічним аналогічним клопотанням відповідачки, яка розглядалась Дільничним судом м. Нюрнберг на той час, коли відповідачка виїхала в Україну в жовтні 2017 року, вирішено:

п.1: Раніше прийняте рішення від 16.11.2017р. (згідно з яким право на визначення місця проживання для спільної неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в попередньому порядку передане позивачеві ОСОБА_1 , а заява відповідачки ОСОБА_3 про передання їй одноосібного права на визначення місця проживання для спільної дитини відхилена) - залишити чинним;

п.2: Постановлено передати спільну малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьку ОСОБА_1 ;

п.3: Виконання розпорядження про передачу дитини позивачеві, якщо це необхідно, призначається прямим примусом. Необхідно забезпечити присутність працівника компетентного відомства у справах неповнолітніх під час правозастосування;

п.4: Відповідачці тимчасово забороняється залишатися зі спільною неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межами Федеративної Республіки Німеччина та за межами держав-учасниць Шенгенської угоди. Однак у будь-який час дозволяється в`їзд до Федеративної Республіки Німеччина. Тривалість наказів спочатку встановлюється строком до 20.01.2019р.;

Підставами ухвалення такого рішення суд зазначив, зокрема, що хоча в рішенні від 16.11.2017р. можна було припустити, що гостра хвороба матері відповідачки фактично існує, вимагаючи короткочасної присутності відповідачки в Україні, наразі відносини з плином часу здаються інакшими. З часу поїздки до України наприкінці жовтня 2017 року відповідачка не повертається до зазначеного місця проживання у м. Гільдбурггаузен. Протягом усього періоду з жовтня 2017 року не відбулося жодного особистого контакту із позивачем. Відповідачка відбирає спільну дитину та унеможливлює виконання основного рішення суду по справі 107 F 64/17. Подані відповідачкою медичні звіти свідчать про те, що її мати є літньою жінкою з хронічною хворобою серця, яка, безумовно, потребує допомоги в побуті, але її найгострішою медичною проблемою є інфікований укус собаки у ліву гомілку. Відповідачка може брати на себе піклування та догляд за клопотами її матері, проте це ні в якому разі не виправдовує перебування за кордоном спільної дитини без домовленості з батьком протягом тривалого часу (8 місяців станом на час ухвалення рішення). Суд виходив з того, що поточна ситуація для дитини, майже повне припинення контакту з батьком та абсолютно незрозуміла перспектива зарахування до першого класу, - є нестерпною та не узгодженою з добробутом дитини. Суд виходив з того, що мати дитини не могла через свої переїзди надати дитині будь-яку просторову та соціальну неперервність в Німеччині, проте всупереч домовленості і виданому наказу суду створила вирішальну неперервність в Україні. Суд не заперечував, що мати дитини з моменту народження дитини була її головною референтною особою, проте якщо вона не в змозі надати простір іншим важливим референтним особам у житті дитини, таким як батько, і обмежила спілкування батька з дитиною, що призвело до майже повного припинення контакту батька з дитиною через самовільне перевезення матір`ю дитини за кордон, то обґрунтовано постало питання, чи може ця головна референтна особа визначати насамперед потреби своєї дитини, а не висувати на передній план власні потреби.

Рішенням від 20.09.2018р. у справі 107 F 3323/17, провадження 7 UF 1030/18 Вищий земельний суд м. Нюрнберг відхилив клопотання учасниці процесу ОСОБА_3 про скасування рішення Дільничного суду м. Нюрнберг від 20.07.2018р.;

Підставами прийняття такого рішення в ньому зазначено, зокрема, що у конкретному випадку немає передумов для тимчасового призупинення дійсності рішень Дільничного суду, а також для призупинення їх виконання, оскільки існують значні сумніви щодо виховних здібностей ОСОБА_3 і її здатності серйозно сприймати інтереси дитини; суд зокрема, врахував, що мати хоча і намагається створити видимість, що вона тимчасово залишається в Україні та хотіла б у кінцевому підсумку повернутися до Німеччини, але записала ОСОБА_4 у школу в Україні і спокійно сприймає у цьому відношенні додаткове навантаження на дитину через зміну школи після повернення до Німеччини, що відбувається без вагомої на то причини. Суд врахував, що мати без поважної причини перешкодила нагальному заслуховуванню дитини сенатом, що оцінено як ознака того, що вона не готова дозволити з`ясувати дійсну волю дитини, а її відмова протягом тривалого часу самій та дитині взяти участь у призначеній судом експертизі, яка має на меті визначити, що найкраще відповідає добробуту дитини, - говорить проти її виховних якостей; ОСОБА_3 незаконно утримує в Україні ОСОБА_4 у змісті статті 3 Конвенції 1980 року, яка має на меті ціль гарантувати належне здійснення процедури опіки в країні походження, і належне виконання цих процедур служить виключно добробуту дитини. А водночас негативні моменти, які загрожують дитині при передачі дитини батькові є не настільки важливі, що вони можуть обґрунтувати призупинення дійсності рішень Дільничного суду, оскільки відповідач ОСОБА_4 не чужий, жив з ОСОБА_4 у сімейній спільноті, між ними існували комунікативні контакти, позитивно налаштований на здійснення опіки, і відсутні правдиві докази наявності ризику жорстокого поводження батька з дитиною.

Рішенням Дільничного суду м.Нюрнберг від 14.11.2018р. у справі 107 F 3020/18 визнано, що утримування дитини ОСОБА_4 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Україні ОСОБА_3 є незаконним відповідно до статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980р.;

Підставами ухвалення такого рішення суд, зокрема, зазначив, що хоча матері і надано за згодою батька право тричі на рік виїжджати до України з дитиною, проте через перебування за кордоном не мають страждати домовлені регулярні та святкові спілкування з батьком. Рішенням від 16.11.2017р. через терміновість було передано тимчасово право на визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 батьку, це рішення було вручене процесуальному представнику відповідачки 18.11.2018р., 09.12.2017р. подав заяву до Федерального міністерства юстиції на підставі статті 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Мати дитини, незважаючи на вимоги позивача повернути дитину назад до Німеччини, утримує дитину в Україні, тобто утримує дитину від його звичайного місця проживання у Федеративній Республіці Німеччина, всупереч волі позивача, і порушує щонайменше з 18.11.2017р. належне позивачу право на визначення місця проживання дитини як частини батьківського права. Суд виходив з того, що навіть якщо відповідачка мала право на основі досягнутої домовленості у справі 107 F 64/17 від 30.05.2017р. забрати з собою на короткий строк дитину у жовтні 2017 року в Україну через хворобу матері, вона повинна була би повернути дитину до Федеративної Республіки Німеччина на чітку вимогу позивача не пізніше кінця листопада 2017 року. Підставою для такого рішення слугувала стаття 15 у поєднанні зі статтею 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Рішенням від 03.12.2018р. у справі 107 F 3020/18, провадження 7 UF 1447/18 Вищий земельний суд м. Нюрнберг відхилив клопотання ОСОБА_3 про скасування рішення Дільничного суду від 14.11.2018р.;

Підставами прийняття такого рішення в ньому зазначено, зокрема, що відповідно до § 16 3 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей - ОСОБА_3 незаконно утримує дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Україні. При цьому Вищий суд керувався, зокрема, наступними міркуваннями: ОСОБА_3 порушила основне право спільної батьківської опіки ОСОБА_1 принаймні з середини/ кінця листопада 2017 року, і утримання дитини в Україні значно ускладнює або практично унеможливлює для батька ОСОБА_1 можливість здійснювати свою (спільну) опіку над дитиною, і тому через поведінку матері дитини порушуються батьківські права батька відповідно до ст. 3 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Згідно домовленості про спілкування ОСОБА_1 мав би право на регулярне спілкування з дитиною ОСОБА_4 у визначені дні, але поведінка ОСОБА_3 унеможливила для батька здійснення узгодженого спілкування і призвела до грубого обмеження належного батькові права на спілкування, і що за жодних умов без згоди батька мати не мала права приймати принципове рішення про утримування дитини в Україні до повного відновлення її матері, очевидно, цілком невизначеного. Суд виходив з того, що сама ОСОБА_3 має право залишатися в Україні стільки, скільки вона може і бажає це робити, проте це не надає їй повноваження утримувати дитину в Україні, яка постійно проживала в Німеччині з моменту народження до жовтня 2017 року.

На підставі вищенаведених доказів та фактів, районний суд встановив, що країною постійного проживання і походження дитини є Німеччина, що відбулось вивезення дитини з Німеччини як країни її постійного проживання до іншої країни, і перебування дитини в Україні в сенсі Конвенції 1980 року є утримуванням дитини в іншій країні. Відповідач незаконно утримує неповнолітню дитину в Україні, відмовляючись добровільно повертати її в країну постійного проживання, чим порушує право іншого з батьків дитини на участь в її вихованні та піклуванні про неї, а також права самої дитини.

Суд встановив, що відповідач не довела наявність підстав, передбачених Конвенцією, за яких суд може відмовити в ухваленні рішення про повернення дитини.

Суд також не встановив, що повернення дитини в Німеччину зашкодить їй, або що в Німеччині дитина не отримає тих побутових, освітніх і соціальних благ, які їй можуть бути надані в Україні. Обидві країни є країнами з європейськими цінностями, в яких можуть бути на належному рівні забезпечені права і розвиток дитини, і Німеччина в даному аспекті не поступається Україні.

Таким чином, суд дійшов висновків: що утримування дитини відповідачкою в Україні (що є одночасно і утримуванням дитини від повернення в Німеччину) є незаконним; що дитина вже має постійне місце проживання (свою країну проживання), визначене обома батьками при її народженні: це Німеччина; що на даний час відповідачка не має права одноособово визначати і змінювати місце проживання (країну проживання) дитини, в тому числі з Німеччини на Україну; що неодноразова зміна країни проживання не на користь дитині; що відсутні законні підстави для утримування дитини в Україні і відсутні законні підстави для відмови у поверненні дитини в країну постійного проживання (Німеччину); і що для дитини є кращим повернутись в країну її постійного від народження проживання .

Визначаючи порядок повернення дитини до країни постійного місця проживання дитини, суд виходив з того, що:

Таке повернення має відбутись під супроводом матері і без розлучення дитини з матір,ю, і саме з цією метою суд позовні вимоги задовольняє частково, і не приймає рішення про покладення на відповідачку безумовного обов`язку передати дитину батьку в Україні. Саме з метою не створення ситуації відібрання дитини від матері (враховуючи межі розгляду даної справи, і не перебираючи на себе повноважень німецького сімейного суду, компетентного у вирішенні питань опіки і визначення проживання дитини з одним з батьків), суд покладає обов`язок по поверненню дитини в Німеччину - в країну її постійного проживання - на відповідачку. У такому випадку за всі можливі негативні наслідки невиконання відповідачкою судового рішення в цій частині відповідальною буде вона.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання передати дитину батьку в Україні для забезпечення її повернення в Німеччину, то суд такі вимоги розглядає разом з вирішенням питання про виконання вказаного рішення в частині повернення дитини в Німеччину.

Враховуючи, що за рішенням німецького суду і за згодою між батьками було вирішено, що дитина проживатиме з матір`ю; і весь час дитина проживала з матір`ю, що не виключало спілкування батька з дитиною і здійснення ним спільної опіки. Німецькими судами не прийнято кінцеве і остаточне рішення про передачу одноосібного права батьку, про відібрання дитини від матері. Судові рішення, на які посилається позивач, є тимчасовими у межах розгляду справи сторін щодо опіки над спільною дитиною; і остаточне рішення має прийняти саме німецький суд. Якби український суд задовольнив вимоги про передачу дитини батьку від матері в цій справі, що розглядається, то це фактично означало б вирішення по суті позову про визначення місця проживання дитини з батьком, або про відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав; а підстав для прийняття такого рішення суд не вбачає як з точки зору аналізу норм матеріального права (відсутні законні підстави для відібрання дитини від матері), так і з точки зору аналізу норм процесуального права (український суд не є уповноваженим на розгляд даного спору за нормами міжнародного права щодо розгляду справи з іноземним елементом і за визначеним колізійним правом). Тому, приймаючи рішення про повернення дитини в Німеччину, суд вказану вимогу задовольняє частково, і обов`язок по поверненню дитини в країну її постійного проживання покладає на матір, з якою дитина проживає і у якої перебуває на даний час. Покладення на відповідачку такого обов`язку не є виходом за межі позовних вимог, відповідає суті і змісту прийнятого рішення, не суперечить інтересам батьків і повністю відповідає інтересам дитини.

Крім того, відібрання дитини від матері і передача дитини від матері батьку було б передчасним, виходячи з того, що відсутні підстави вважати, що дитина не може бути повернута в Німеччину безпосередньо матір`ю. За нормами німецького законодавства відповідачка як мати малолітнього громадянина ФРН має право проживання в Німеччині, і відсутні заборони щодо її в`їзду в цю країну як за нормами німецького законодавства так і за наявними рішеннями німецьких судів у справах між сторонами. Суд не вбачає достатніх підстав для висновку, що мати не поверне дитину в Німеччину, або для висновку, що повернення в Німеччину безпосередньо батьком буде найкращим для дитини. Виходячи виключно з інтересів дитини, суд вважає доцільним, щоб таке повернення дитини здійснила саме мати - що найбільше захистить інтереси дитини і зробить акт повернення найбільш комфортним для дитини. У цьому питанні суд покладається на розсудливість відповідачки, яка має діяти насамперед в інтересах дитини.

Посилання відповідачки на те, що вона не може наразі повернутись в Німеччину, де на неї ймовірно чекає відповідальність за порушення нею умов Договору, - судом до уваги не береться, оскільки виникнення підстав для притягнення до відповідальності за невиконання рішення німецького суду і умов договору, затвердженого судом, пов`язане з її свідомими цілеспрямованими діями, і невигідну для неї ситуацію з цього приводу відповідачка створила собі сама. Можливість притягнення до відповідальності відповідачки в Німеччині не може бути обставиною, яка б змінила рішення суду про необхідність повернення дитини в країну її постійного проживання на виконання вимог Конвенції 1980 року. Пріоритети у вирішенні даної особистої дилеми відповідачка має розставити сама. До того ж відповідальність, про яку зазначає відповідачка, не означає її обов`язкової невідворотності і більш того не означає однозначно її ув`язнення, оскільки договором в першу чергу передбачено майнові санкції.

Суд також вважав доцільним, керуючись принципом невідворотності виконання судового рішення, принципом ефективного здійснення правосуддя і ефективного захисту права судом, закріплених в ст..6 та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у межах розгляду і задоволення позовної вимоги про повернення дитини в Німеччину, - в частині визначення способу такого повернення і його забезпечення в своєму рішенні зазначити, що у разі неповернення відповідачкою сина в Німеччину після набрання рішенням законної сили у встановлений судом строк, незалежно від будь-яких причин неповернення нею дитини, які б виходили від відповідачки, - у такому разі дитина буде повернута в Німеччину її батьком, і для цього суд вважає за необхідне, частково задовольняючи дану позовну вимогу, зобов`язати відповідачку у такому випадку передати дитину батьку тут, в Україні, для того, щоб забезпечити повернення дитини в країну її постійного проживання. Логічною і об`єктивною виглядає неможливість повернення дитини в Німеччину без жодного з батьків, тому супровід матері, - а при ухиленні її від виконання даного обов`язку супровід батька - при подорожі в іншу країну однозначно відповідає інтересам дитини. І ключовим у цьому сенсі є не те, ким дитина буде повернута, а те, що вона має бути повернута у будь-якому випадку.

Щодо місця, до якого слід повернути дитину, то суд виходить з наступного:

Позивач наполягає на поверненні дитини за конкретно визначеною ним адресою - до його місця проживання. Разом з тим, виходячи з того, що український суд в межах даної справи не вирішує питання передачі дитини від матері батьку, не розглядає справу про визначення подальшого місця проживання дитини з одним з ним, зокрема з батьком, і не вирішує спір між батьками з приводу опіки над спільною дитиною, а розглядає питання про повернення дитини в країну її постійного проживання у контексті застосування Конвенції 1980 року, то суд не вбачає підстав для покладення на відповідачку обов`язку повернути (і доставити) дитину саме за адресою місця проживання позивача, що фактично означало б визначення цим судом місця подальшого проживання дитини з батьком. З цього приводу суд погоджується з відповідачкою у тому, що повернення дитини безпосередньо до батькового житла - виходячи з того, що дитина все ж, принаймні на даний час, проживає з нею, - дійсно зробить вкрай обтяжуючим і навіть неможливим здійснення такого акту нею без порушення своїх батьківських обов`язків по відношенню до цієї дитини, оскільки вона не забезпечена житлом і навіть можливістю знаходження в помешканні позивача для здійснення повсякденної опіки над дитиною.

Тому, врахувавши інтереси обох сторін, а понад усе і перш за все врахувавши інтереси дитини, суд вважає, що доцільним, і таким, що відповідатиме як інтересам матері, так і дитини, а також відповідатиме дійсним інтересам батька і жодним чином не порушить його опікунських прав, - буде залишення відповідачці права самій визначити конкретне помешкання дитини в Німеччині; на кшталт це може бути житло, в якому вона з дитиною проживала в Німеччині, або помешкання її нового чоловіка, який є громадянином і жителем ФРН, або інше визначене нею помешкання для проживання, - на даний час в розрізі розгляду даної справи це не має особливого значення. Значущим є те, що суд вважає доцільним на даний час , пов`язаний з виконанням виключно даного рішення, все ж надати матері можливість винайти помешкання для дитини в Німеччині. При цьому необхідно покласти на відповідачку одночасний обов`язок повідомити батька про винайдене нею місце проживання дитини в Німеччині.

Але у разі, якщо мати виявиться нездатною чи неспроможною вирішити це питання на власний розсуд і своїми силами, або ухилятиметься від повернення дитини, то це не повинно завадити поверненню дитини в Німеччину, і тому на такий випадок дитина дійсно має бути повернута до помешкання її батька, яке вже визначене, стабільне і може розглядатись як підходяще для проживання в ньому дитини.

Суд також не вбачав підстав для негайного виконання рішення суду в частині повернення дитини до Німеччини. При цьому суд виходить з того, що на даний час дитина навчається в школі, і доцільно не переривати навчальний процес до закінчення навчального року. Разом з тим, враховуючи дату ухвалення рішення, передбачувану дату закінчення навчального року для початкового класу, враховуючи положення ЦПК України щодо порядку і строків оскарження та набрання рішенням законної сили, суд не вбачає підстав для зупинення чи відстрочення виконання рішення. Дане рішення має бути виконане після набрання ним законної сили, що фактично і припаде на закінчення цього навчального року.

Суд також вважав за доцільне встановити відповідачці конкретний строк виконання рішення в частині повернення дитини, з метою уникнення невизначеності чи різного тлумачення строків виконання рішення, а також з метою недопущення зволікань чи недобросовісності з боку відповідачки. З урахуванням змісту прийнятого рішення, яке логічно пов`язане з необхідністю вчинення певних підготовчих дій, а також з урахуванням того, що повернення дитини в її ж інтересах має відбутись протягом літніх канікул, і найкраще в першій половині канікул, щоб залишити дитині час і можливість підготуватись до школи в Німеччині, - суд вважає більш прийнятним і таким, що забезпечить права всіх сторін і інтереси самої дитини, встановити строк в один місяць, який буде достатнім для підготовки і організації переїзду в іншу країну, а також для підшукування відповідачкою помешкання (у разі відсутності такого на даний час), куди має бути привезена дитина в Німеччині.

Так само, з метою надання конкретності і визначеності виконання даного рішення, що стосується дитини, суд вважає за доцільне встановити також строк, протягом якого має відбутись передача дитини батьку в Україні у тому випадку, якщо мати не поверне сама у встановлений їй строк дитину в Німеччину. Встановлення такого строку зорганізує сторони, надасть час та можливість позивачу спланувати свою подорож в Україну і убезпечить від зволікань з боку відповідачки.

Дослідивши наявні в справі та надані суду першої інстанції та апеляційному суду докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не мотивував в рішенні, які саме інтереси дитини порушуються відповідачем та які конкретно права дитини враховуються при ухваленні рішення про її повернення, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Рішення районного суду повністю відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, щодо дотримання судом вимог з приводу його обґрунтованості. Суд вірно встановив, що переїхавши з дитиною восени 2017 року в Україну, та не повертаючись до Німеччини на протязі двох років, відповідачка на власний розсуд, в порушення інтересів дитини змінила звичайне постійне середовище, в якому дитина проживала на протязі 6 років, порушила досягнуті домовленості з батьком дитини, які були затверджені в судовому порядку за законодавством держави постійного проживання дитини, щодо його участі у вихованні дитини, внаслідок чого позбавила можливості дитину спілкуватись з батьком в спосіб та в порядку закріпленому судом, що призвело до віддалення дитини від батька, погіршення їх стосунків, негативного відношення дитини до батька , що негативно впливає на психологічний стан дитини та її розвиток.

Доводи апеляційної скарги з приводу не застосування рішення Великої Палати Європейського Суду від 26.11.2013 року «Х проти Латвії у справі №27853/09, та відмови суду з`ясовувати обставини «Серйозного ризику» попри те, що відповідачем було подано про це докази - звіт психолога, колегія суддів не приймає з огляду на те, що суд першої інстанції вірно виходив з того, що вирішуючи спір в даній справі суд не визначав з ким з батьків має залишитись проживати дитини, а констатував факт незаконного переміщення та утримання дитини , та наявність правових підстав для її повернення в країну постійного проживання.

При цьому суд виходив з того, що питання постійного місця проживання дитини та встановлення над нею постійної опіки вирішується судами Німеччини, проте розгляд спорів зупинено до вирішення питання судом України про повернення дитини. Суд врахував висновок психолога, який був наданий відповідачем, та обрав такий спосіб повернення дитини, який в разі виконання рішення суду відповідачем забезпечить дитині можливість проживати з матір`ю в місці, який остання обере для дитини , та зможе забезпечити її спокійний емоційний стан. Суд заслухав дитину та проаналізував її пояснення, щодо відносин з батьком та не встановив вчинення фізичного або психологічного насильства з боку батька, а відповідно і серйозних ризиків для дитини, в разі повернення її до країни постійного проживання в супроводі матері, зобов`язавши останню, лише повідомити батьку адресу, де вона буде проживати з дитиною. Посилання представника відповідача на те, що його довірителька не буде виконувати рішення суду в частині строків повернення дитини, оскільки вона не може залишити хвору матір, що призведе до її обов`язку передати дитину батьку, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що суду не було надано достатніх та переконливих медичних документів та інших доказів того, що відповідачка не може на даний час залишити Україну через хворобу своєї матері, яка перебуває в безпорадному стані та потребує постійного догляду безпосередньо від відповідача. Відповідачка може брати на себе піклування та догляд за клопотами її матері, проте це ні в якому разі не виправдовує перебування за кордоном спільної дитини без домовленості з батьком протягом тривалого часу. Судом встановлено з пояснень представника відповідача, що в Україні проживає повнолітня дочка відповідача, яка може також проживати з бабусею та забезпечувати її догляд, якщо такий буде потрібний, в той час коли відповідачка буде знаходитись в Німеччині. Посилання представника на те, що онука не має достатньо досвіду по догляду за хворими людьми, суд не приймає до уваги, оскільки суду не надано доказів, що такий досвід є у відповідача. Крім того , суду не було надано доказів необхідності спеціального догляду за матір`ю відповідача. Суд погоджується з оцінкою наданою німецькими судами, щодо обставин вивезення відповідачем дитини до України під приводом догляду за хворою матір`ю, та висновків районного суду в цій справі з приводу того, що відповідач не довела вимушеності перебування в Україні на протязі двох років. Відповідачу дану проблему, яка виникла у її особистому житті, слід вирішити на власний розсуд, розставивши пріоритети, але це не може відбутись у спосіб одноособового визначення подальшої долі дитини і зміни країни проживання дитини. Для прийняття такого рішення обов`язково має бути згода батька, і в цьому сенсі ні українське, ні німецьке, ні міжнародне сімейне право не надає переваг матері перед батьком. Для вирішення питання щодо країни проживання дитини найбільше значення мають дійсні інтереси самої дитини, а не інтереси кожного з її батьків, зокрема особисті інтереси матері, хоча і такі, що дійсно є значними, на кшталт догляд за матір`ю або заміжжя і створення нової сім`ї. Відповідачка у даному випадку намагається сама визначити подальше місце проживання спільної з позивачем дитини там, де це є найбільш зручним для неї на сьогоднішній день, але це не є поставленням понад усе дійсних інтересів самої дитини. В будь-якому випадку стан здоров`я матері відповідачки не виправдовує подальше утримування нею дитини в Україні.

Вказані питання з життя дитини відповідачка зможе вирішувати одноособово лише при наданні їй такого права судом, але ці питання мають вирішуватись в межах іншої цивільної (сімейної) справи сторін, яка має розглядатись німецьким судом - як національним судом країни постійного проживання дитини до її переміщення.

Посилання в скарзі на те, що дитина прижилась в новому середовищі, ходить в Українську школу, має друзів, бажає залишитись з мамою в Україні, колегія суддів не приймає з огляду на наступне.

Згідно положень статті 12 Конвенції 1980 року та обставина, що дитина прижилась в новому середовищі, має значення і може бути підставою для відмови у поверненні дитини в країну її постійного проживання лише у тому випадку, коли справа про повернення дитини (вимога про повернення) ініційована заявником за збігом одного року після переміщення дитини. Натомість у даному випадку позивач вказану процедуру ініціював одразу (протягом двох місяців) після переміщення дитини з Німеччини в Україну і наполегливо вживав всі передбачені законом процесуальні дії і застосовував всі належні міжнародні процедури для повернення дитини і відновлення спілкування з нею. Тому дана підстава для відмови у поверненні є незастосовною у даному випадку.

Крім того, суд надав обґрунтовану оцінку тому, що дитина тривалий час вже жила в Німеччині, і там для неї були створені, здебільшого її матір`ю, належні умови, про що свідчить і сам той факт, що дитина знаходилась під опікою матері, і що питання належного утримання дитини матір`ю ні у кого не викликало сумніву аж до тих пір, поки мати не почала змінювати місце проживання дитини без згоди батька.

Суд вірно врахував, що відповідачка тривалий час проживала в Німеччині, одружена з німцем і висловлює намір надалі жити з чоловіком в Німеччині, що означає для дитини повернення з матір`ю в Німеччину до її нового чоловіка через певний час. А у такому разі зволікання в поверненні і затягування часу перебування в Україні - тим більше у такому віці дитини - безумовно є не на користь дитини, це може призвести у майбутньому до певних і значних проблем у входженні у вже забуте до того часу і тому нове для неї ментальне, етнічне і мовне середовище. Суд звернув увагу, що відповідачка протягом розгляду даної справи змінювала свою думку з цього приводу (повертатись в Німеччину до чоловіка чи залишитись в Україні, і на скільки: на час хвороби матері чи на постійно), тобто не визначилась конкретно у даному питанні; але мінлива думка відповідачки про подальше її місце проживання і країну проживання не повинна бути вирішальною у визначенні такого значного питання як місце проживання дитини (країна проживання) з точки зору інтересів самої дитини; дитина не має пристосовуватись під особисті інтереси матері, і визначення країни проживання дитини не повинно залежати від того, де зручніше жити її матері на той чи інший період часу.

Посилання відповідачки на те, що не на користь дитини в чергове змінювати країну, середовище і соціальне оточення, судом відхиляється, оскільки, по-перше, дитині у такому віці властива здатність пристосовуватись до зміни середовища і оточення, і, по-друге., дитина повертається в середовище, в якому вона вже була і яке не є для неї новим.

Апеляційний суд також погоджується з висновками районного суду з приводу недоведеності відповідачем наявності підстав для відмови у поверненні дитини, передбачених у статті 13 Конвенції 1980 року.

Для застосування статті 13 Конвенції 1980 року відповідачка повинна довести суду, що позивач фактично не здійснював право піклування на момент переміщення дитини з Німеччини в Україну, або що він дав згоду на таке переміщення і утримування, або згодом дав мовчазну згоду на утримування (п.а); або що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п.б); або якщо суд виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Стосовно пункту «а», то в даному випадку відповідачка не довела, що позивач не здійснював піклування про дитину до жовтня 2017року; навпаки встановлено протилежне, і про це свідчать також наявні рішення німецьких судів;

щодо згоди позивача, то встановлено лише наявність його згоди на періодичні і короткочасні (в межах між запланованими побаченнями з дитиною) поїздки сина в Україну, але при умові, щоб це не заважало спілкуванню з дитиною у заплановані в договорі дні побачень. Зі змісту укладеного сторонами Договору, затвердженого німецьким судом, з послідовності дій позивача з даного приводу і вжитих ним заходів вбачається безсумнівно відсутність згоди позивача на утримування відповідачкою сина в Україні протягом такого тривалого часу, як це відбувається наразі. Тим більше однозначно відсутня згода позивача на подальше перебування дитини в Україні і на зміну країни проживання дитини. Тому підстава, зазначена у пункті «а» статті 13 Конвенції 1980 року, відсутня.

З цих же підстав суд відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу правомірності дій відповідача, щодо приїзду в Україну в листопаді 2017 року через виключні сімейні обставини - хворобу матері, та наявність такого права у відповідача за договором, відповідно до якого відповідач має право три рази на рік відвідувати Україну без згоди батька, оскільки відповідно до затвердженого судом договору та порядку участі батька у вихованні дитини, така можливість поставлена в залежність від умови дотримання порядку участі батька у вихованні сина, а відповідач вивезла дитину на передодні осінніх канікул в період яких батько мав право на спілкування з сином, а також утримує дитину в Україні на протязі двох років, порушує договір затверджений судом. Посилання відповідача на те, що батько має можливість в Україні брати участь у вихованні сина, колегія суддів не приймає та повністю погоджується з доводами, викладеними в рішенні районного суду з цього приводу, а саме, відсутності між сторонами домовленості про визначення постійного місця проживання дитини в Україні, а також права матері визначати таке місце проживання без згоди батька.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення Німецьких судів є неналежними доказами з огляду на те, що вони приймались без дотримання прав відповідача, та з порушенням прав дитини, та міжнародних норм колегія суддів не приймає, оскільки судом встановлено, що рішення суду, яким був затверджено договір про участь батька у вихованні сина, приймалось до переміщення дитини з країни постійного проживання дитини з урахуванням домовленості батьків.

Рішення Дільничного суду м. Нюрнберг від 20.07.2018р. у справі 107 F 3323/17, та рішення від 03.12.2018р. у справі 107 F 3020/18, провадження 7 UF 1447/18 Вищого земельного суду м. Нюрнберг, ухвалені за процесуальною участю відповідача, в рішеннях мотивовано відхилені доводи останньої та встановлена неправомірна поведінка відповідача, щодо утримання неповнолітньої дитини в Україні протягом тривалого часу без згоди батька. При цьому доводи про те, що вказані судові рішення ухвалювались з порушенням прав відповідача, неповнолітньої дитини, та міжнародних норм є однобічним твердженням сторони відповідача та базуються лише на внутрішньому переконанні останньої, а не на доведених фактах.

Крім того, суд при розгляді даної цивільної справи з іноземним елементом і у відповідності до норм міжнародного права, зокрема ст.ст.14, 23, 34 Конвенції 1980 року, Закону «Про міжнародне право», зобов`язаний був враховувати рішення німецьких судів, ухвалених у справі між даними сторонами з приводу їхньої спільної дитини, які набрали законної сили за німецьким законодавством.

Посилання на те, що суд безпідставно відхилив клопотання відповідача про призначення експертизи стану здоров`я батька дитини, та витребування у останнього медичних документів для проведення такої експертизи, а також доказів про сплату аліментів колегія суддів не приймає з огляду на те, що вважає таку відмову правомірною з огляду на те, що суд не вирішував спір щодо визначення місця проживання дитини з батьком. Для вирішення заявлених позовних вимог про повернення дитини, витребування таких доказів правового значення не мало, а тому враховуючи зміст норм ст. 77 ЦПК України, щодо належності доказів суд діяв правомірно.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що судом не була врахована думка самої дитини, щодо повернення її до Німеччини, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що суд вірно встановив, що дитина повністю останні два роки перебувала під впливом матері, яка сформувала у дитини думку про те, що коли вона буде повернута до Німеччини то буде проживати з батьком, а її позбавлять можливості бачитись з ним, також у дитини сформоване негативне відношення до батька, не через негативну поведінку самого батька, а через призму донесеної інформації до дитини з боку матері стосовно поведінки батька та втрати контакту між батьком та сином, через неправомірну зміну місця проживання дитини без згоди батька.

Належно та детально проаналізувавши пояснення дитини, які були надані суду першої інстанції, суд дійшов вірного висновку, що дитина з урахуванням віку та обставин даної конкретної справи не в змозі визначити та до кінця зрозуміти, чи буде відповідати її найкращим інтересам повернення з матір`ю до Німеччини. Адже при виконанні рішення дитина частіше зможе спілкуватись з вітчимом, до якого має позитивне ставлення, а ще додатково отримає регулярне спілкування з батьком, який любить сина і протягом тривалого часу намагається відновити з ним, частково втрачений емоційний зв`язок.

Оцінюючи наданий апеляційному суду новий доказ, а саме обвинувальний акт та лист судді від 27 червня 2019 року, колегія суддів встановила, що запропоновано припинити кримінальне переслідування відповідача через вивезення нею дитини до України в тому числі і з огляду на цивільний характер правовідносин та відсутність рішення німецьких судів про зобов`язання відповідача передати дитину батьку.

Вказані докази на думку колегії не впливають на законність ухваленого рішення, яке переглядається апеляційним судом та повністю узгоджуються з його висновками, щодо відсутності обов`язку відповідача передавати дитину батьку для постійного проживання з ним. Крім того, наявність такого рішення іноземного суду лише підтверджує законність рішення в даній справі з огляду на те, що один з аргументів відповідача щодо неможливості повернутись їй в Німеччину через кримінальне переслідування відпав з огляду на припинення такого переслідування і остання має можливість добровільно виконати рішення, повернутись з дитиною до країни її постійного місця проживання, та допомогти останній влаштуватись з найбільшим комфортом в школі та в середовищі, від якого дитина відвикла, при цьому допомогти дитині відновити теплі та добрі стосунки з батьком, які втрачені саме через неправомірну поведінку відповідача, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Доводи скарги про те, що суд ухвалював рішення під тиском МЮ України, які звертались до суду з вимогою про прискорення розгляду справи також є лише припущеннями. Крім того, слід зазначити що міжнародними нормами, а також національним законодавством визначені скорочені строки розгляду такої категорії справ.

Стосовно апеляційної скарги на додаткове рішення, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до повного тексту рішення в даній справі встановлено, що суд відмовив у стягненні на користь відповідача витрат на правову допомогу, враховуючи зміст прийнятого рішення, яким фактично задоволені вимоги позивача, і за яким всі аргументи, висунуті відповідачкою у відзиві, по їх суті відхилені, а також враховуючи положення ст.141 ЦПК України , яка регулює питання відшкодування судових витрат, та передбачає, що вони відшкодовуються пропорційно до задоволених вимог.

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд виходив з того, що підстави для його ухвалення відсутні, з огляду на те, що суд вирішив питання розподілу судових витрат не на користь відповідача і мотивував своє рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на те, що відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення може, за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Посилання в скарзі на те, що оскільки вимоги задоволені частково, то суд зобов`язаний був присудити відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу, колегія суддів не приймає з огляду на те, що задовольняючи вимоги частково, суд встановив, що саме відповідачка порушила права позивача, суд фактично відхилив всі доводи відповідачки, щодо правомірності її поведінки, та не відмовив позивачу в жодній з позовних вимог, лише встановив порядок виконання рішення з урахуванням прав неповнолітньої дитини, надавши відповідачці можливість, виконавши першу частину рішення , не створювати необхідності повернення дитини за постійним місцем проживання батька, а також виконання рішення самим батьком за її рахунок.

Враховуючи положення ч.9 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю незалежно від результатів вирішення спору, колегією суддів не встановлено з боку суду першої інстанції порушень процесуальних норм, які б могли бути підставою для скасування додаткового рішення у справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення скарг.

Враховуючи, що апеляційні скарга залишаються без задоволення, апеляційний суд приходить до висновку, що всі судові витрати понесені відповідачем їй не відшкодовуються. Позивач не заявив про відшкодування понесених ним витрат під час апеляційного розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2019 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: