Справа № 348/742/19
Провадження № 22-ц/4808/789/19
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й., секретаря Бойчука Л.М.,

з участю сторін представника апелянта Кудиби З.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову,по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Ногіна Володимира Володимировича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегріті Груп Юей» про визнання дій протиправними, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ІнтегрітіГруп Юей» на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області про забезпечення позову, постановлену суддею Міськевич О.Я. 10 квітня 2019 року у м. Надвірна Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного реєстратора Ногіна В.В., Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегріті Груп Юей» про визнання дій протиправними, просив визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора від 08.11.2018 року в частині державної реєстрації права власності на нерухоме майно: мінімаркет з кафетерієм, номер запису 28812776, та земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,03 га, номер запису 28813797, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.2-3).

Одночасно подав заяву про забезпечення позову, яку мотивував тим, що йому на праві власності належить оспорюване приміщення та земельна ділянка, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та державним актом на право власності на земельну ділянку. 02 квітня 2019 року йому стало відомо, що державним реєстратором 06.11.2018 року вчинено дії по припиненню його права власності на зазначене нерухоме майно та зареєстровано право власності за ТОВ «Інтегріті Груп Юей». Про зазначені обставини довідався у зв`язку з тим, що до належного йому приміщення приїхали покупці, коли йому стало відомо про оголошення товариством про продаж оспорюваного майна та вчинення дій для його відчуження. Просив накласти арешт на нерухоме майно: мінімаркет з кафетерієм, номер запису 28812776, та земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,03 га, номер запису 28813797, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.4).

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської областівід 10 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності, а саме: мінімаркет з кафетерієм, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер НОМЕР_2 ; земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,03 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , номером запису 28813797. Обов`язок пред`явлення цієї ухвали до виконання покладено на позивача (а.с.14-15).

Не погодившись з даною ухвалою, представник ТзОВ «ІнтегрітіГруп Юей» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вона є незаконною, необґрунтованою, прийнята без належного дослідження поданих документів та обставин справи.

Апелянт зазначив, що наведені в заяві про забезпечення позову твердження не відповідають дійсності. Заявником до позовної заяви долучено копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2018 року № 144548944, з якого вбачається, що власником спірного нерухомого майна є ТОВ «ІнтегрітіГруп Юей». Однак в подальшому зазначає, що нерухомість належить йому. Такі розбіжності в поясненнях заявника не викликали жодних сумнівів та зауважень зі сторони суду. Суд належним чином не дослідив поданих заявником документів та залишив поза увагою той факт, що згідно зазначеного витягу власником мінімаркету з кафетерієм та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , є ТОВ «Інтегріті Груп Юей».

Також зазначив, що з моменту набуття товариством права власності на зазначене нерухоме майно (06.11.2018 року), включно по березень 2019 року між ТОВ «Інтегріті Груп Юей» та ОСОБА_1 велися переговори, за результатами яких 08.02.2019 року останній погодився передати ключі від вказаного приміщення. В подальшому позивачем здійснювалися перешкоди у доступі до нерухомого майна шляхом встановлення на вхідних дверях приміщення захисних ролетів та зміною замків, про що товариством подана28.03.2019 року відповідна заява до Надвірнянського ВП ГУНП. Відтак, заявник свідомо вводить суд в оману, вказуючи, що про реєстрацію права власності на нерухоме майно він довідався тільки 02.04.2019 року.

Твердження ОСОБА_1 щодо оголошення товариством про продаж майна не відповідає дійсності, оскільки ним на підтвердження цього не надано суду жодного доказу. Оскільки до товариства не заявлено жодної позовної вимоги і між ОСОБА_1 та товариством відсутній спір щодо майна або майнових прав, невжиття таких заходів, як накладення арешту на майно товариства ніяким чином не може ускладнити чи зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог. З цих підстав просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 20-22).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

У судове засідання не з`явилися заявник ОСОБА_1 та державний реєстратор Ногін В. В., про причини неявки суд не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши представника апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із положень ст.ст.149-153 ЦПК України, встановивши, що існує реальна загроза продажу оспорюваного майна, тому з метою його збереження до розгляду справи по суті слід накласти арешт на нерухоме майно, що жодним чином не порушує законні права та інтереси учасників справи, натомість забезпечить охоронювані законом права та інтереси заявника та виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Судом встановлено, що між сторонами існує спір про визнання протиправними дій державного реєстратора в частині державної реєстрації права власності на нерухоме майно та земельну ділянку за ТзОВ «Інтегріті Груп Юей», які належали ОСОБА_1 на праві власності, про що свідчать відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та державного акту на право власності на земельну ділянку.

В матеріалах справи містяться витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на оспорюване нерухоме майно та державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.9, 10, 11, 12, 29, 30).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернути до суду.

Види забезпечення позову встановлені положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України, зокрема згідно пунктів 1,2,4,10позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії;забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Отже, за змістом вищезазначених норм закону, заходи забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та як гарантія реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, зокрема «рішення Шмалько проти України, п. 43» зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Отже, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийняте на користь позивача, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 ст. 150 ЦПК України).

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 4 Постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову,суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як встановлено із матеріалів справи, між сторонами виник спір щодо права власності на приміщенняза адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0,03 га, кадастровий номер НОМЕР_3 , які вибули із власності позивача у спосіб перереєстрації державним реєстратором права власності на нерухоме майно та земельну ділянку за ТзОВ «Інтегріті Груп Юей». Тобто у разі визнання дій державного реєстратора щодо реєстрації права власності на майно за ТзОВ «Інтегріті Груп Юей» протиправними та скасування цього рішення державного реєстратора автоматично відновиться право власності на майно за позивачем, із власності якого воно вибуло на підставі цього рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду.

За даних обставин доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення заяви про забезпечення позову є необґрунтованими, оскільки накладення арешту на нерухоме майно є тимчасовим заходом і направлене на збереження майна. Ці заходи забезпечення позову застосовані для гарантування виконання можливого рішення суду.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зазначене нерухоме майно належить на праві власності ТОВ «Інтегріті Групп Юей», отже у разі його відчуження може бути утруднено виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а тому вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно забезпечить фактичне виконання рішення, у разі задоволення позову.

Застосування судом забезпечення позову має упереджувальний характер, який є необхідним заходом для забезпечення позивачу реального та ефективного виконання рішення суду у спорі, стороною у якому буде і останній набувач спірного майна.

Враховуючи, що ухвала суду постановлена за наявності для забезпечення позову підстав та з дотриманням встановленого процесуальним законом порядку, тоді як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду відсутні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанціївзяв до уваги співмірність заявленого виду забезпечення позову із позовними вимогами,врахував, що обраний позивачем спосіб забезпечення позовуузгоджується з вимогами ст. 150 ЦПК України тадійшов правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, що хоч пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування по суті правильної ухвали суду.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався норм процесуального права при вирішенні питання про забезпечення позову, а тому ухвалу слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.374,375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегріті Груп Юей» залишити без задоволення, а ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області про забезпечення позову від 10 квітня 2019 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

Головуючий: І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський