Постанова

Іменем України

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/5003/17-ц

провадження № 61-16842 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача- ОСОБА_2 ;

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

третя особа - ОСОБА_5 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року у складі судді Васильєвої Н. П. ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , співвласником 2/3 частини квартири є ОСОБА_5 ОСОБА_3 є її матір`ю, яка рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року позбавлена відносно неї батьківських прав. Вказувала, що ОСОБА_3 без її згоди зареєструвала у кватирі свого співмешканця ОСОБА_6 , разом з яким відповідачка веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, порушує правила співжиття в одному помешканні та чинять їй перешкоди у користуванні об`єктом власності. Міри реагування, застосовувані судами та поліцією, не виправили поведінки відповідачів. Зазначала, що у жовтні 2015 року відповідачі не пустили її у спірну квартиру і вона, будучи інвалідом ІІ групи, вимушена була мешкати у знайомих, у будинку соціального піклування міста Києва та лікарнях міста Києва. Вказувала, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2016 року вона була вселена у спірну квартиру, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зобов`язано не чинити їй перешкоди у користуванні спірною квартирою. Вказане судове рішення було виконано 01 грудня 2016 року. Але 22 грудня 2016 року ОСОБА_3 побила її, в результаті чого вона потрапила до лікарні, при виписці з якої, повернувшись у квартиру, виявила, що замки у квартирі замінені. Зазначає, що неодноразово намагалася потрапити до квартири, але відповідачі до спірної квартири її не впускають.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити їй перешкод у здійсненні (володінні, користуванні та розпорядженні) права власності 1/3 частиною квартири АДРЕСА_2 , виселивши відповідачів з вказаної квартири без надання іншої житлової площі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_1 перешкод у здійсненні (володінні, користуванні та розпорядженні) права власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 . Виселено ОСОБА_4 із вказаної квартири в квартиру за місцем його реєстрації по АДРЕСА_3 . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 вселився до спірної квартири без згоди на те позивача, як співвласника частини квартири, а тому підлягає виселенню зі спірної квартири. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 із квартири, суд виходив з того, що остання з 04 березня 1986 року зареєстрована у спірній квартирі, іншого житла не має, позивачем не надано доказів про наявність застосування до ОСОБА_3 заходів запобігання і громадського впливу, що є складовою для прийняття рішення про виселення особи без надання іншого житлового приміщення у відповідності до вимог статей 116, 157 ЖК Української РСР. Враховуючи те, що відповідачами не надано позивачу ключів від спірної квартири, суд вважав законними та обґрунтованими позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні права власності частиною квартири.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_8 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_4 вселився у спірну квартиру без згоди на те позивача, яка є співвласником 1/3 частини квартири, а тому підлягає виселенню у відповідності до вимог частини третьої статті 116 ЖК Української РСР. Також суд апеляційної інстанції вважав правильним висновок суду першої інстанції про відмову у виселенні ОСОБА_3 , посилаючись на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до вимог статті 157 ЖК Української РСР, але у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, тобто, не доведено підстав, передбачених частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила змінити рішення суду першої інстанції та скасувати ухвалу апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 757/5003/17-ц із Печерського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано тривалість антигромадської поведінки ОСОБА_3 , яка систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання з нею позивача в одній квартирі, що є підставою для її виселення у відповідності до вимог статей 116, 156 ЖК Української РСР. Зазначала, що по фактам порушення відповідачем правил співжиття, застосування насильства по відношенню до позивача, крадіжок її речей маються висновки поліції, на які не звернули уваги суди попередніх інстанцій. Також судами не враховано, що ОСОБА_3 не є співвласником спірної квартири, не є членом сім`ї ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_5 , договір найму житла з нею не укладався, вона без будь-яких правових підстав користується власністю позивача та не дає можливості користуватися своєю власністю позивачу.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому зазначено про те, що вона не чинила позивачу перешкод у користуванні спірною квартирою, тілесних ушкоджень їй не заподіювала; факт її антигромадської поведінки та порушення правил співжиття позивачем не доведено, у задоволенні касаційної скарги просила відмовити.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , складається з двох ізольованих житлових кімнат, загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 29,5 кв. м.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/3 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності від 10 серпня 2006 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району міста Києва на підставі розпорядження номер 254. Інші 2/3 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу належить ОСОБА_5 , яка є тіткою позивача.

Порядок користування квартирою не встановлювався, квартира не розділена.

В квартирі зареєстровані позивач та відповідач ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача та рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-1071-12 позбавлена батьківських прав.

Позивач є інвалідом другої групи з дитинства.

23 лютого 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 205.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 липня 2016 року позивач вселена у спірну квартиру, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зобов`язано не чинити їй перешкоди у користуванні належною 1/3 частиною вказаної квартири. Вказане рішення суду щодо вселення ОСОБА_1 виконано, що підтверджується актом державного виконавця від 01 грудня 2016 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК Української РСР).

За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, положення статті 156 ЖК Української РСР передбачають збереження права користування житлом для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03).

За змістом статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Суди першої та апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин, застосувавши статті 116, 157 ЖК Української РСР, повно та всебічно дослідили наявні у матеріалах справи докази, надали їм належну правову оцінку і встановили, що надані докази не підтверджують факту вжиття до відповідача заходів попередження або громадського впливу, що є обов`язковою складовою при прийнятті рішення про виселення без надання іншого жилого приміщення, та дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених позивачем позовних вимог про виселення відповідача та відсутність підстав для задоволення позову у цій частині.

Звернення позивача до поліції не підтверджують факт застосування до неї насильства з боку ОСОБА_3 , порушення відповідачем правил співжиття та крадіжки особистих речей позивача та не свідчать про те, що до ОСОБА_3 вживались заходи попередження або громадського впливу.

Також суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що ОСОБА_3 , навіть після позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_1 , залишається колишнім членом сім`ї власника 1/3 частини спірної квартири, а тому доводи касаційної скарги про те, що відповідач проживає у квартирі без будь-яких правових підстав, не заслуговують на увагу.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара