ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 року м. Київ

справа № 755/11734/18

провадження № 22-ц/824/11286/19

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Моторне (транспортне) страхове бюро України, ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року у складі судді Арапіної Н.Є., повний текст складений 18 червня 2019 року,

встановив:

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до звернувся в суд з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 18 листопада 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Toureg» д/н НОМЕР_1 , під його керуванням, автомобіля марки «Деу Ланос» д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , цивільно-правова відповідальність, якого застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», та автомобіля марки «Тоуоtа Avensis» д/н НОМЕР_3 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого не застрахована.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2017 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Також, постановою Апеляційного суду Київської області від 19 лютого 2018 року відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно висновку № 52/18 експертного дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Toureg» д/н НОМЕР_1 від 24 квітня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок контакту з мобілем марки «Деу Ланос» д/н НОМЕР_2 становить 8 623,36 грн. Крім того, згідно висновку експерта № 53/18 судової автотоварознавчої експертизи від 25 квітня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок контакту з автомобілем марки «Тоуоtа Avensis» д/н НОМЕР_3 становить 168 378,23 грн.

У зв`язку з наведеним просив стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн., та 68 378,23 грн. з ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Дніпровського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 68 378, 23 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього матеріальної шкоди у визначеному розмірі через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що його вина та вина ОСОБА_4 є рівнозначною, а тому з кожного з них підлягає до стягнення половина суми визначеної шкоди, завданої власнику автомобіля «Volkswagen Toureg». Апелянт вважає, що повна сума шкоди, заявлена позивачем до стягнення, повинна бути розділена між двома винними водіями та становитиме 88 500,80 грн. Водночас зазначає, що зважаючи на те, що дана сума охоплюється позовними вимогами, пред`явленими позивачем до МТСБУ, з якого позивач просив стягнути 100 000 грн., то, на думку ОСОБА_2 , позов у частині вимог до нього задоволенню не підлягає, адже позовні вимоги до МТСБУ та нього є взаємовиключними. Крім того, відповідач не погоджується з сумою визначеною шкоди, оскільки експертне дослідження з визначення вартості матеріального збитку відбулося без його повідомлення.

Позивач ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу та просить скасувати зазначене рішення суду в частині відмови в позові до МТСБУ через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує, що він є учасником бойових дій та в силу вимог п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» його відповідальність застрахована без укладення відповідного договору страхування та сплати страхових платежів. ОСОБА_1 також зазначає про те, що під час скоєння ДТП він керував автомобілем «Volkswagen Toureg» на підставі документів, визначених п. 2.1 Правил дорожнього руху України. Крім того зауважує, що в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу він зазначений як особа, яка має право користування даним автомобілем.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Моторне (транспортне) страхове бюро України посилається на те, що особи, на яких поширюється ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не вважаються такими, цивільна правова відповідальність яких застрахована, а транспортний засіб, якими вони керують не залежно від права володіння не вважається забезпеченим, якщо він не зазначений у жодному чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому вказаний Закон не передбачає, що транспортний засіб визначається забезпеченим у зв`язку із керуванням ним особою, яка віднесена до пільгової категорії громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 18 листопада 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Volkswagen Toureg» д/н НОМЕР_1 , під керуванням позивача, автомобіля марки «Деу Ланос» д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля марки «Toyota Avensis» д/н НОМЕР_3 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 (а.с. 1, 2, том 2).

05 квітня 2017 року постановою Апеляційного суду Київської області ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди (а.с. 7-8, том 1).

19 вересня 2017 року постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області відповідача ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди (а.с.225, том 2, а.с. 60-63, том 3).

Згідно висновку № 52/18 експертного дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volkswagen Toureg» д/н НОМЕР_1 від 24 квітня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок контакту з автомобілем марки «Деу Ланос» д/н НОМЕР_2 становить у розмірі 8 623,36 грн. (а.с. 12-20, том 1).

Згідно висновку експерта № 53/18 судової автотоварознавчої експертизи по цивільній справі від 25 квітня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок контакту з автомобілем марки «Toyota Avensis» д/н НОМЕР_3 становить у розмірі 168 378,23 грн. (а.с. 21-35, том 1).

23 березня 2017 року позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 37, том 1).

01 грудня 2017 року листом Моторного (транспортного) страхового бюро України повідомлено позивача про відсутність правових підстав для здійснення відшкодування з фонду захисту потерпілих (а.с. 38, том 1).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив відсутності правових підстав для стягнення з МСБУ страхового відшкодування у розмірі 100 000 грн., оскільки цивільно-правова відповідальність позивача не застрахована.

Разом з тим, суд виходив з наявності підстав щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 , якого визнано винним у вчиненні ДТП, на користь позивача матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі який заявлений позивачем у сумі 68 378,23 грн.

Такі висновки суду колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Статті 1166, 1187 ЦК України передбачають, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача ОСОБА_2 , автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень, згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи вартість матеріального збитку, завданого внаслідок контакту з автомобілем цього відповідача становить у розмірі 168 378,23 грн. (а.с. 21-35, том 1).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону N 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону N 1961-IV (статей 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Згідно пункту 13.1 статті 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

При цьому керовані такими особами транспортні засоби без укладання щодо них договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не відносяться до забезпечених транспортних засобів згідно з пунктом 1.7 статті 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, який міститься у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 204/3413/16-ц (провадження № 61-21601св18), від 21 листопада 2018 року № 336/851/17 (провадження № 61-25433св18), від 20 лютого 2019 року № 490/6534/15-ц (провадження № 61-20933св18).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з МТСБУ регламентної виплати на користь позивача, як потерпілого, оскільки хоча позивач і звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, проте керований ним транспортний засіб без укладання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не відноситься до забезпечених транспортних засобів.

За таких обставин, доводи позивача ОСОБА_1 у апеляційній скарзі висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,-

постановив :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: