ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/18408/18

Провадження № 22-ц/818/3430/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.

Учасники справи :

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2019 року (головуючий суддя першої інстанції Єрмак Н.В.), -

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд виселити відповідача з належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Зобов`язати відповідача звільнити безпідставно зайняту квартиру АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2018 року. ОСОБА_2 мешкає у спірній квартирі зі згоди колишнього власника ОСОБА_3 , проте на даний час відповідач відмовляється звільнити кімнату у квартирі, яка належить позивачу. Зазначає, що відповідач з липня 2018 року ухиляється від виїзду з квартири.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2019 року позовні вимоги задоволені частково, виселено відповідача в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач власник квартири, який набув права на законних підставах відповідно договору купівлі продажу і тому має право вимагати усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині виселення в іншій частині залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним встановленням обставин справи, які мають значення для справи, неправильним їх дослідженням.

В обґрунтування скарги посилається на те, що суд ухвалюючи рішення допустився порушень норм матеріального та процесуального права, суд визнав встановленими недоведені позивачем обставини.

Будинок у якому проживає відповідач, а саме АДРЕСА_2 є державним майном і належить регіональному відділенню фонду Державного майна України у Харківській області та знаходиться на балансі ПАТ «Трест Південзахіденергобут».

Вказує про те, що займає у будинку АДРЕСА_2 кімнату (квартиру) № АДРЕСА_3 з 1 січня 2006 року на підставі договору найму укладеного між нею та ОСОБА_4 та балансоутримувачем ПАТ «Трест Південзахіденергобут», так як працювала з 1 січня 2006 року по 1 січня 2010 року технічним працівником і була поселена в кімнату з неповнолітнім сином інвалідом дитинства 3 групи де постійно проживає, зробивши у кімнаті капітальний ремонт та сплачує комунальні послуги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу звертає увагу суду на те, що ані власник ані балансоутримувач квартири проти проживання у займаному житловому приміщенні не заперечують, договір найму не розірвано.

Зазначає, що належна позивачу квартира АДРЕСА_4 не є АДРЕСА_5 № АДРЕСА_3 , яку вона займає, тому суд не має ніяких підстав вважати, що набута позивачем квартира площею 29,8 кв.м. є саме її житловим приміщенням яке складає 16,7 кв. м.

Посилається на те, що позивач ОСОБА_1 набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 , а вона постійно проживає у квартирі АДРЕСА_3 цього будинку та факту того що квартира АДРЕСА_4 є АДРЕСА_3 не встановлено, та суд безпідставно даний факт вважав встановленим.

Про те, що позивач вважає, її квартиру набутою ним, стало їй відомо тоді, коли ОСОБА_1 двічі нападав на її помешкання з незнайомими особами, зламавши вхідний замок, викидаючи особисті речі та грубо вимагав її виселення з помешкання.

Судом ухвалено рішення про її виселення з квартири АДРЕСА_1 , яку вона не займає та будь-якого відношення до даної квартири не має.

До апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що суд ухвалюючи рішення встановив всі обставини справи. Зазначає, що твердження ОСОБА_2 що кімната №348 є квартирою АДРЕСА_3 не відповідає дійсності, оскільки кімнати 347 та 348увійшли до складу квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується проведеною інвентаризацією.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно договору купівлі продажу від 13 липня 2018 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 (а.с. 18).

Згідно довідки Голови ОСББ «Олімп-39» в результаті проведення реорганізації колишнього гуртожитку буд АДРЕСА_6 стала квартирою АДРЕСА_4 (а.с.22).

Зі змісту розписки вбачається, що ОСОБА_2 з дозволу власника кімнат 347, 348 ОСОБА_3 , вселилась в кімнату АДРЕСА_3 за адресою АДРЕСА_2 (а.с.24).

Відповідно відповіді генерального директора ПрАТ «Трест «Південзахіденергобуд» від 09.11.2018, ОСОБА_2 ордер на вселення до сімейного гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 не надавався, в трудових відносинах з ПрАТ «Трест «Південзахіденергобуд» не перебувала, підстав для проживання та зайняття житлового приміщення, а саме кімнат 347,348 (квартири АДРЕСА_4 у неї та членів її сім`ї не має (а.с.31).

Актом обстеження місця проживання від 09.11.2018 встановлено, що ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.32).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності.

Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Тобто, положення статей 98, 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним.

Право відповідача ОСОБА_2 , яка не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника ОСОБА_3 , а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача.

Оскільки позивач ОСОБА_1 є новим власником квартири, який не давав згоди на вселення відповідача, суд дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в частині виселення відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 спростовуються матеріалами справи, а саме Актом обстеження місця проживання від 09.11.2018 (а.с.32), інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Надані представником відповідача в суді апеляційної інстанції документи щодо проживання в кімнаті 347 іншої особи та зміни в нумерації кімнат не впливають на висновок суду першої інстанції.

Суд першої інстанції надав належну оцінку наданим суду доказам і дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Дію рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2019 року, яка була зупинена ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2019 року - відновити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 2 серпня 2019 року