Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/22752/18-ц

провадження № 61-10320св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

0

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного банку України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року у складі судді Матійчук Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначив, що з 29 серпня 2011 року він перебував у трудових відносинах з Національним банком України. З 08 серпня 2014 року обіймав посаду начальника відділу інтернет-технологій управління мережевих технологій Департаменту інформаційних технологій. З 01 травня 2016 року вказана посада не належить до посад державної служби. Наказом Національного банку України від 18 квітня 2018 року за № 1614-к його звільнено з роботи з 20 квітня 2018 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки таке проведено без відповідних підстав, з порушенням процедури звільнення, передбаченої частиною першою, частиною третьою статті 492 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Зазначив, що порушення полягає в тому, що про наступне вивільнення його було попереджено 16 січня 2018 року, проте в порушення вимог частини третьої статті 492 КЗпП України одночасно з попередженням не було запропоновано жодної іншої роботи. 18 квітня 2018 року йому було запропоновано працевлаштування на двох нижче оплачуваних та менш кваліфікованих посадах, від яких він змушений був відмовитись, оскільки такі посади не відповідають його кваліфікації та досвіду роботи, а також у зв`язку з тим, що йому не було запропоновано працевлаштування на всіх можливих посадах. Крім того, він має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії, проте дана обставина не була врахована роботодавцем, внаслідок чого останній знехтував переважним правом залишення на роботі ОСОБА_1 та звільнив його.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано наказ Національного банку України від 18 квітня 2018 року № 1414-к про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інтернет-технологій управління мережевих технологій Департаменту інформаційних технологій Національного банку України з 21 квітня 2018 року. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 245 500,92 грн. Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інтернет-технологій управління мережевих технологій Департаменту інформаційних технологій Національного банку України та стягнення заробітної плати за один місяць. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем без дотримання вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_1 не було запропоновано всіх наявних вакантних посад (інша робота), які з`явилися в установі з часу його попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Крім цього, відповідачем не було враховано кваліфікацію позивача, досвід його роботи та проігноровано наявність у нього статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії. Також суд першої інстанції при ухваленні рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 , відповідно до вимог статті 235 КЗпП України прийняв рішення щодо виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 245 500,92 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року апеляційну скаргу Національного банку України задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року змінено. Зменшено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Національного банку України на користь ОСОБА_1 , з 245 500,92 грн до 224 120,96 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції неправильно обчислено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

22 травня 2019 року Національний банк України із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Крім того, посилаючись на те, що справа містить виключну правову проблему і може слугувати для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, заявник просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому факту, що при звільненні відповідач запропонував позивачу іншу роботу, для виконання якої він мав достатню кваліфікацію та досвід, а саме посади інспектора та старшого касира, але останній від цієї пропозиції відмовився. Суди дійшли помилкового висновку про те, що наявність у відповідача інших вакантних посад може бути доказом порушення вимог статті 49-2 КЗпП України. Суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог статей 263, 265 ЦПК України, оскільки необґрунтовано відхилив доводи відповідача про необхідність зменшення суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу на суму виплаченої йому при звільненні вихідної допомоги; не врахував, що при розгляді цієї справи порушено розумний баланс між відновленням порушених прав працівника та надмірною відповідальністю роботодавця, оскільки позивач за час вимушеного прогулу одночасно отримав: вихідну допомогу, середній заробіток за час вимушеного прогулу та допомогу, передбачену спеціальним законодавством, зокрема статтею 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу Національного банку України.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Національного банку України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, відмовлено у задоволенні заяви Національного банку України про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень, витребувано матеріали справи з Печерського районного суду м. Києва та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга Національного банку України не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено, що з 29 серпня 2011 року ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Національним банком України та з 08 серпня 2014 року був призначений на посаду начальника відділу інтернет-технологій управління мережевих технологій Департаменту інформаційних технологій.

Позивач має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 с. Ця обставина була доведена роботодавцю до відома.

У зв`язку з скороченням посади, яку обіймав ОСОБА_1 , 16 січня 2018 року він був попереджений відповідачем про вивільнення.

У день попередження ОСОБА_1 іншої роботи запропоновано не було.

Наказом від 18 квітня 2018 року № 1614-к позивача звільнено з роботи з 20 квітня 2018 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

У день видання наказу про звільнення позивачу були запропоновані дві посади - інкасатора відділу касового обслуговування, приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою центрального сховища Національного банку України та старшого контролера відділу касового обслуговування, приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища Національного банку України (на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника).

Від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився у зв`язку з тим, що запропоновані посади не відповідають його досвіду та кваліфікації, а також у зв`язку з тим, що йому не були запропоновані всі наявні вакантні посади, що відповідають його досвіду та кваліфікації, про що зазначив у попередженні.

Наявність у відповідача вільних вакантних посад станом на 16 січня 2018 року та 20 квітня 2018 року підтверджується документами наданими відповідачем до матеріалів справи.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною другою статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Зі змісту статті 22 КЗпП України вбачається, що будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу попередити працівника про можливе наступне вивільнення та обов`язок працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого у незміненій частині рішення погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України було здійснено відповідачем без дотримання вимог трудового законодавства, оскільки позивачу не було запропоновано всіх наявних вакантних посад (інша робота), які з`явилися в установі з часу його попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. Крім цього, відповідачем не було враховано кваліфікацію позивача, досвід його роботи та не взято до уваги наявність у нього статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС другої категорії.

Також суд першої інстанції при ухваленні рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 , відповідно до вимог статті 235 КЗпП України, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд, керуючись положеннями Порядку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що суд першої інстанції неправильно обчислив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог статей 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки необґрунтовано відхилив доводи відповідача про необхідність зменшення суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу на суму виплаченої йому при звільненні вихідної допомоги, та не врахував, що при розгляді цієї справи порушено розумний баланс між відновленням порушених прав працівника та надмірною відповідальністю роботодавця, Верховний Суд відхиляє, з огляду на таке.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки чинним законодавством, зокрема і статтею 235 КЗпП України, не передбачено будь-яке зменшення середнього заробітку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16.

При цьому питання повернення виплаченої вихідної допомоги та інших платежів не є предметом розгляду даної справи.

Також матеріалами справи підтверджуються висновки судів попередніх інстанцій про наявність вільних вакантних посад станом на 16 січня 2018 року та 20 квітня 2018 року (т. 1, а.с. 175-176)

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводита обставини, які наведені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Верховним Судом також встановлено, що судом першої інстанції в резолютивній частині рішення допущено описку в номері оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_1 : замість правильного № 1614 вказано невірний № 1414. При цьому така описка не може слугувати підставою для скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань з огляду на положення частини другої статті 410 ЦПК України. Сторони не позбавленні права звернутись до суду із заявою про виправлення такої описки (стаття 269 ЦПК України).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Крім того, у касаційній скарзі заявник просить направити справу на розгляд Великої Палата Верховного Суду з тих підстав, що ця справа має виключну правову проблему і може слугувати у забезпеченні розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Заява про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиною правозастосовної практики.

Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 цього Кодексу.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Заявником у касаційній скарзі не наведено, у чому саме полягає виключна правова проблема у цій справі, аналіз судової практики, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду не свідчить про наявність протилежних і суперечливих судових рішень та глибоких і довгострокових розбіжностей у судовій практиці у справах із аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції не встановив достатніх та обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Національного банку України про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2018 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко