ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4346/19 Справа № 200/5628/17 Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_4 з 04.11.1966 року по 10.08.1999 року перебували у шлюбі. За цей час подружжям за спільні кошти було придбано наступне майно: нежиле приміщення 50, поз. 1-7, загальною площею 99,7 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А на першому поверсі, ганок літ. а (4), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежиле приміщення 69, поз. 1-6, загальною площею 75,9 м2, яке розташоване в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-8, а- вхід у цокольний поверх, а' приямок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Після розірвання шлюбу питання щодо поділу майна між сторонами вирішено не було, шлюбний договір не укладався, проте відповідно до положень сімейного кодексу України позивачка має право на Ѕ частину всього майна, яке було набуте за час шлюбних відносин.

Позивачка зазначала також, що 17.06.2009 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди, відповідно до якої вищевказане нерухоме майно, що належало її чоловіку було передано ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу.

В подальшому, вказане майно на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_6 було передано у власність ОСОБА_5 .

Проте, 28.11.2016 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська вищевказану ухвалу про затвердження мирової угоди скасовано, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 відмовлено.

Позивачка зазначала, що оскільки ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2009 року, яка була підставою набуття права власності на спірні об`єкти нерухомості, скасована, усі подальші правочини, укладені стосовно вказаного майна, є нікчемними, оскільки сама підстава для укладення таких правочинів скасована.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд припинити право власності відповідачів на вказане нерухоме майно, визнати за нею право власності на це майно, скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно та витребувати його на користь позивачки.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2018 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачки без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухвалення нового, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Як убачається з матеріалів справи, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2018 року не підписано суддею, що є самостійною підставою для скасування судового рішення (а.с.30-31 зворот).

Вирішуючи позовні вимоги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

За ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Верховний Суд України у постанові від 11.06.2014 року у справі № 6-52цс14 виклав правову позицію, що відповідно до положень ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 04.11.1966 року по 10.08.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується дублікатом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 20.08.2016 року Жовтневим районним у м. Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.39).

Шлюб між ними було розірвано 10.08.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 26.06.2007 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.38).

Після розірвання шлюбу питання щодо поділу майна між сторонами вирішено не було, шлюбний договір не укладався.

17 червня 2009 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди, відповідно до якої майно, що належало ОСОБА_4 було передано ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу, зокрема: нежиле приміщення 50, поз. 1-7, загальною площею 99,7 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А на першому поверсі, ганок літ. а (4), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежиле приміщення 69, поз. 1-6, загальною площею 75,9 м2, яке розташоване в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-8, а- вхід у цокольний поверх, а' приямок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2016 року ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2009 року про затвердження мирової угоди була скасована, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 відмовлено (а.с.11).

В обгрунтування позовних вимог, позивачка посилалася на те, що подружжям за час шлюбу за спільні кошти було придбано спірне нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення 50, поз. 1-7, загальною площею 99,7 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А на першому поверсі, ганок літ. а (4), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежиле приміщення 69, поз. 1-6, загальною площею 75,9 м2, яке розташоване в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-8, а- вхід у цокольний поверх, а' приямок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Після розірвання шлюбу питання щодо поділу майна між сторонами вирішено не було, шлюбний договір не укладався, проте відповідно до положень Сімейного кодексу України позивачка має право на Ѕ частину всього майна, яке було набуте за час шлюбних відносин.

Позивачка зазначала також, що 17.06.2009 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено ухвалу про затвердження мирової угоди, відповідно до якої вищевказане нерухоме майно, що належало її чоловіку було передано ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу.

В подальшому, вказане майно на підставі договорів купівлі-продажу ОСОБА_6 було передано у власність ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом покладається на позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що доказів набуття у власність спірних приміщень із подальшою реєстрацією за ОСОБА_4 у період з 04.11.1966 року по 10.08.1999 року, відчуження ОСОБА_6 на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17.06.2009 року про затвердження мирової угоди на користь ОСОБА_5 спірних приміщень, позивачкою не було надано.

Отже, позивачкою не доведено з посиланням на належні та допустимі докази порушення її права, при цьому, позивачка не ставила питання перед судом про витребування відповідних доказів, не зазначала про труднощі в їх отриманні.

Доводи апелянта про те, що на підтвердження того, що спірні приміщення дійсно перебували у власності ОСОБА_4 , про що свідчить копія рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2016 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, належних доказів щодо набуття спірних приміщень саме в період шлюбу, позивачкою надано не було.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11.06.2019 року витребувано: у ОСОБА_1 докази придбання спірних об`єктів нерухомого майна в період шлюбу з ОСОБА_4 ; у КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради для огляду в судовому засіданні або належним чином завірену копію інвентаризаційної справи щодо об`єктів нерухомого майна, а саме: 1) нежиле приміщення 50, поз. 1-7, загальною площею 99,7 м2, яке розташоване у житловому будинку літ. А на першому поверсі, ганок літ. а (4), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) нежиле приміщення 69, поз. 1-6, загальною площею 75,9 м2, яке розташоване в цокольному поверсі житлового будинку літ. А-8, а- вхід у цокольний поверх, а' приямок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

На виконання зазначеної ухвали, КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради надано копії правовстановлювальної та технічної документації із інвентаризаційної справи щодо спірних об`єктів нерухомого майна, які були оглянуті і досліджені колегією суддів, та встановлено наступне.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 30.12.1998 року № 2604/1 дозволено ввести в експлуатацію житловий будинок з приміщеннями згідно додатку по АДРЕСА_3 (а.с.137).

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20.05.1999 року № 1097 визнано таким, що втратив чинність додаток до вищевказаного рішення від 30.12.1998 № 2604/1 та прийнято нову редакцію додатку, згідно п.2 якого власником нежилого приміщення № 50 визнано ОСОБА_4 (а.с.139-140).

Надалі, рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20.02.2000 року № 162 визнано такими, що втратили чинність вищевказані рішення від 30.12.1998 № 2604/1 та від 20.05.1999 № 1097 та інші (а.с.141-145), взамін затверджено нову редакцію додатку, згідно п.2 якого ОСОБА_4 визнано власником нежилого приміщення № АДРЕСА_4 , нежилого АДРЕСА_5 IX, X та квартири АДРЕСА_6 (а.с.142-145).

Отже, спірне приміщення № 50 введено в експлуатацію з дати рішення від 20.02.2000 року № 162 та нової редакції додатку до нього (а.с.141-145).

Таким чином, право власності на спірне приміщення № 50 фактично набуте ОСОБА_4 у 2000 році, тобто, після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 .

Право власності на нежитлове приміщення № 69 ОСОБА_4 набув на підставі Свідоцтва про право власності на приміщення № 69, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 16.08.2000 року (а.с.134). Вказане Свідоцтво видане на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 18.04.2000 року № 975/3 (а.с.132-133).

З урахуванням вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що спірні об`єкти нерухомого майна, придбані відповідачами, не були спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , оскільки, введені в експлуатацію та набуті у власність після розірвання їх шлюбу (10.08.1999 року), що виключає віднесення цього майна до спільної власності подружжя, а отже свідчить про відсутність у позивача прав на ці приміщення.

Крім того, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для витребування майна із власності відповідачів на підставі ст. 388 ЦК України, а тому вимоги в цій частині є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року по справі № 755/20923/14-ц.

Таким чином, якщо б спірне майно було відчужене без згоди дружини (позивачки), то той із подружжя, чиї права порушенні таким відчуженням майна, має право витребувати у другого подружжя компенсації вартості своєї частки в спільній сумісній власності, тобто, позивач має право пред`явити позов до ОСОБА_4 про компенсацію 50 % вартості відчуженого майна, а не витребовувати таке майно від добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання права власності відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко