ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/4618/18
Провадження № 2/636/346/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 рокуЧугуївський міський суд Харківської області
в складі:головуючого - судді Гуменного З.І.,
за участю секретаря судового засідання Шикової К.Р., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Янковського В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу в розмірі 167 682,91 грн., відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 27 468,09 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 4302,82 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 04.02.2008 між ним та ОСОБА_4 - батьком відповідача було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 отримав у борг грошові кошти в сумі 34 340,00 грн., в еквіваленті 6800 доларів США, які зобов`язався, повернути 31.12.2010, на підтвердження чого ОСОБА_4 складено та підписано власноруч розписку про зобов`язання повернути грошові кошти. Однак, ОСОБА_4 помер, та його боргові зобов`язання взяв на себе його син ОСОБА_3 - відповідач, який зобов`язався погасити борг батька і 23.12.2012 надав позивачу розписку, згідно якої зобов`язався повернути борг в сумі 8300 доларів США за два календарних роки - до 23.12.2014. Відповідач частково погашав борг та 03.12.2015 між ними було проведено розрахунок боргу і встановлено, що його розмір з урахуванням виплат становить 5950 доларів США. Того ж дня вони домовились, що борг в сумі 5950 доларів США він сплатить позивачу протягом двох років - до 03.12.2017, на підтвердження чого ОСОБА_3 надав власноруч написану розписку, однак до теперішнього часу гроші не повернув, у зв`язку із чим він змушений звернутися до суду.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що текст наданої розписки ОСОБА_4 закреслений, а під закресленим текстом мається запис «расписка переписана 4.11.2009», та підпис не схожий на підпис ОСОБА_4 у зв`язку із чим, вважає, що дану розписку не можна вважати належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, який підтверджує укладення договору позики. Крім того, відповідач вказав, що у наданій позивачем розписці ОСОБА_4 , зазначена сума що нібито бралася у позивача в борг 34 340,00 грн., в еквіваленті 6800,00 доларів США, а в розписці відповідача від 23.12.2012 зазначена сума боргу в розмірі 8300 доларів США, що більше на 1500 доларів США. Разом з тим, за розпискою відповідача від 23.12.2012 останній взяв в борг у ОСОБА_1 8300 доларів США та зобов`язався повернути за 2 календарних роки до 23.12.2014, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 22.10.2018, тобто після спливу строків позовної давності, у зв`язку із чим, просив відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 надав відповідь на відзив, в якому зазначав, що відповідачем не оспорюється факт позики коштів його батьком та факт складання письмових боргових розписок як батьком так і відповідачем особисто. Також вказував, що відповідач частково погашав борг батька та 03.12.2015 вони провели розрахунок боргу і встановили, що розмір складає 5950 доларів США. Даний розрахунок було підписано відповідачем, що є підтвердженням того, що він не заперечував проти суми заборгованості. Що стосується терміну позовної давності, то зазначав, що право на звернення до суду в нього виникло 03.12.2017, адже згідно письмової боргової розписки ОСОБА_3 від 03.12.2015 він зобов`язався повернути бог до 03.12.2017, тобто термін позовної давності закінчується 03.12.2020.

Представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив позивача, в якому посилався на те, посилання позивача у відповіді на відзив, про те, що відповідач не заперечує факту позики коштів його батьком, складання письмових розписок як батьком так і самим відповідачем особисто, є безпідставними так як не мають доказового підґрунтя, а є лише міркуваннями та припущеннями позивача.

Відповідач ОСОБА_3 надав письмові пояснення по справі, в яких вказав, що якщо допустити той факт, що його батько ОСОБА_4 позичав у ОСОБА_1 грошові кошти ІНФОРМАЦІЯ_1 , а помер ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2, то за період більше ніж півтора роки він вірогідно повертав борг, але йому достеменно не відомо про обставини, як самої позики так і її повернення, оскільки батько при житті йому про це нічого не розповідав. Отже, позивач після смерті його батька, пославшись на існування між ним та батьком ОСОБА_3 відповідних відносин, повідомив йому, що нібито останній має перед ним борг. Але чи дійсно борг існував, чи віддавався цей борг батьком відповідача він не знає, та відповідно ніяких підстав заперечувати такі обставини він не мав, в зв`язку з чим, надавав позивачу розписки від 23.12.2012 та від 03.12.2015, але він категорично заперечує, що такі зобов`язання він взяв на себе саме за розпискою його батька від 04.02.2008, копію якої позивач надав до суду, як на доказ укладання договору позики, за яким його батько нібито взяв у позивача борг в сумі 34340,00 грн., в еквіваленті 6800 доларів США, які зобов`язався повернути 31.12.2010, тому що в жодній із наданих розписок, ним не зазначалося про надання обов`язку щодо повернення суми боргу за розпискою його батька від 04.02.2008.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, пояснивши, що батько відповідача брав гроші в борг у позивача, однак не віддав, так як помер, а відповідач взяв борг батька на себе, про що було і написано розписки останнім.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючи на обставини, викладені у відзиві на позов та додав, що дані розписки, написані відповідачем, не відповідають нормам закону та відповідачу не відомо про обставини при яких його батько отримував кошти та скільки грошей повернуто.

Вислухавши сторони, оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

04.11.2009 ОСОБА_5 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 34 340,00 грн. в еквіваленті 6800 доларів США, з терміном повернення 31.12.2010, про що надав розписку (а.с. 6).

ОСОБА_5 помер і його боргові зобов`язання взяв на себе його син ОСОБА_3 , який зобов`язався погасити борг батька до 23.12.2014, про що надав розписку від 23.12.2012 (а.с. 7).

03.12.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 провели розрахунок боргу та встановили, що його розмір з урахуванням сплачених платежів становить 5950 доларів США, та того ж дня домовились, що ОСОБА_3 сплатить дану суму боргу протягом двох років до 03.12.2017, про що було складено відповідну розписку (а.с. 8). Однак у встановлений строк ОСОБА_3 кошти не повернув, на вимоги ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів не реагує.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 755/9283/15-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Так з наданої позивачем розписки від 03.12.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 зобов`язується повернути суму 5950 доларів США ОСОБА_1 до 03.12 2017.

Отже ця розписка не містить в собі відображення факту передачі позивачем грошових коштів відповідачу в борг, не зазначено факту отримання відповідачем грошей в борг від позивача. Одне лише зобов`язання повернути позивачу кошти не встановлює, що вони виникли у наслідок саме боргових зобов`язань.

Зміст підписаної відповідачем розписки не містить зобов`язання, визначеного статтею 1046 ЦК України. Фактичні обставини зазначені у розписці, та юридична природа цього документа не направлена на виникнення правовідносин позики між сторонами. З даної розписки не вбачається факту передачі грошових коштів позивачем у власність відповідача у борг.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Отже, з огляду на зміст розписки від 03.12.2017, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики, інших доказів на підтвердження факту укладання договору позики позивачем не надано та судом не встановлено, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за розпискою відсутні.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні основної вимоги, а вимоги щодо стягнення трьох відсотків річних та процентів за користування позикою є похідними, які не можуть існувати окремо від основної вимоги, суд, у задоволенні зазначених вимог відмовляє.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1046, 1047, ЦК України, ст.ст. 3, 10,12,13,76-78, 141,263,265,268, ЦПК України,

у х в а л и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу в сумі 167682,91 грн., відсотків на рівні облікової ставки НБУ в сумі 27468,09 грн., та три відсотки річних в сумі 4302,85 грн., а всього 199453,82 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 05 серпня 2019 року.

Суддя -