Провадження №: 2/752/909/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.,

за участі секретаря судового засідання Рєзнік В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя,

встановив:

13.10.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю з відповідачем ОСОБА_3 .

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачка послалася на те, що 04.09.1998 року вона зареєструвала шлюб зі ОСОБА_3 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4 . Рішенням суду від 17.05.2017 року їх шлюб з відповідачем ОСОБА_3 розірвано.

Спірним майном, що є предметом поділу є: трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , ціна якої 1 674 700, 00 грн. Стверджувала про неможливість досягти з відповідачем згоди щодо поділу майна, котре є спільною сумісною власністю. При розподілі майна також просила суд відступити від принципу рівності часток подружжя і виділити їй більшу частину майна з урахуванням інтересів їх сина.

Просила: визнати за нею та їх з відповідачем спільним сином ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

10.05.2018 року відповідачем

У судовому засіданні позивачка відсутня, до суду подала клопотання про розгляд заявлених позовних вимог без її участі, просила задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні в черговий раз відсутній, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заперечення на позовну заяву, у якому зазначив, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано на нього. Крім того, зазначив, що під час перебування в шлюбі ними крім спірної квартири була ще придбана квартира загальною площею 51,3 квадратних метрів, яка розташована в АДРЕСА_2 та вкладені грошові кошти в сумі 10 000 тисяч доларів в будівництво однокімнатної квартири в АДРЕСА_3 . У зв`язку з тим, що зазначене вище майно перебуває на праві приватної власності у позивачки, остання вільно ним користується просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про його дату, час та місце треті особи повідомлялися належним чином, однак надіслала на адресу суду клопотання відповідно до змісту якого просив суд вирішувати справу за його відсутності, вирішити питання щодо розподілу майна сторін у справі з урахуванням інтересів дитини ОСОБА_3 .

Дослідивши докази у справі, суд прийшов до висновку, що заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно п.9 роділу ХІII ЦПК України «Перехідні положення» (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017), дану справу, провадження в якій відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, суд розглядає за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Правилами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За змістом ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В той же час, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 04.09.1998 року перебували в шлюбі, зареєстрованому 04.09.1997 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 479 (а.с.6).

Від цього шлюбу сторони у справі мають сина ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.7).

Рішенням суду від 17.05.2017 року за позовом ОСОБА_2 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.5).

Як видно зі змісту зазначеного вище рішення суду, за результатами розгляду справи № 752/1040/17 за позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу судом було встановлено, що: сторони не підтримують шлюбних відносин на протязі останніх декількох років, позивач примирення не бажає, заперечує проти подальшого збереження шлюбу.

Судом також встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію в державному реєстрі правочинів ОСОБА_3 є набувачем квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу посвідченого 04.04.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чумак Ю.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1808. (а.с.11).

За даними технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 , квартира складається з трьох кімнат жилою площею 57,0 м.кв., у тому числі: перша кімната - 21,7 м.кв., друга кімната - 17,4 м.кв., третя кімната - 17,9 м.кв. (том №1 а.с. 69-70).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), а статтею 61 цього Кодексу передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Крім того, правилами ч.3 ст.368 ЦК України також встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, заявлене позивачкою для поділу майно - квартира АДРЕСА_1 , були набуті сторонами у справі за час перебування у шлюбі, відповідно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Правилами статтей 63, 70 СК України встановлено, що: дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Доказів щодо домовленості подружжя ОСОБА_2 про визначення іншого розміру часток на придбане під час шлюбу майно сторонами не надано, шлюбний договір подружжям не укладався.

То ж, відповідно ст.70 СК України, частки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в праві спільної сумісної власності на вказане майно, що заявлено позивачкою для розподілу є рівними.

Звертаючись до суду з позовом про розподіл майна, позивачка просить збільшити її частку права на об`єкт з майна, що є предметом поділу, з урахуванням інтерсів дитини оскільки після розірвання шлюбу змусив її та їх спільну з позивачем дитину залишити квартиру.

Разом з тим, зі змісту зазначеного вище рішеня про розірвання шлюбу між подружям ОСОБА_2 видно, що: в обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 також посилалася на те, що спільне житті з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження пошлядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з веденя суспільног господарства та вихованя дитини, стосунки у подружі розладились, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, стали частими сварки. ОСОБА_3 не бере участі в матеріальному забезпеченні сім`ї.; відповідач всудове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, також зазначив, що позов визнає.

Відповідно до правил ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наразі, встановлені рішенням суду від 17.05.2017 року, яке набрало законної сили 06.06.2017 року, ухваленим за позовними вимогами ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу обставини, що останній не бере участі в матеріальному забезпеченні сім`ї є підставою для висновку суду, про необхідність, в інтересах сина сторін у справі, відступити від рівності часток співвласників цього нерухомого майна та виділення у власність позивачки 2/3 частки зазначеної квартири.

На думку суду, такий розподіл квартири, що перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя ОСОБА_2 буде відповідати вимогам ст.ст. 63, 70 СК України та не порушить законних прав та інтересів відповідача ОСОБА_3 .

З огляду на висновки суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , а також вартість майна, на яке визнано за позивачкою право власності на майно, то відповідно до правил ст. 141 ЦПК України, відповідач має відшкодувати позивачці понесені судові витрати по сплаті судового збору, а саме в розмірі 5052 грн.00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 52, 140, 144, 147 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 70 СК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 81, 141, 258, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя, задовольнити.

В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнати за ОСОБА_2 (реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на:

2/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;

В порядку поділу майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнати за ОСОБА_3 (реєстраційний номер картки платника податківНОМЕР_3 ) право власності на:

1/3 частки квартири АДРЕСА_1 ;

Стягнути зі ОСОБА_3 (реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_3 )на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5052 ( п`ять тисяч п`ятдесят дві ) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано , набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Суддя К.Г. Плахотню