ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9178/19 Справа № 202/3004/16 Суддя у 1-й інстанції - Шклярука Д.С. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 406» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить суд: витребувати у відповідача документи на підтвердження права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , як на майно, яке є сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 09.08.1980 року. У 1990 році була отримана кооперативна квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Ордер на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 406 від 26.07.1990 року № 358 був виданий Виконкомом Індустріального району м. Дніпропетровська члену кооперативу № 406 ОСОБА_3 . У зазначеному ордері перелічений склад сім`ї: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 . На підставі відповіді ОК «ЖБК № 406» від 03.03.2016 року на запит адвоката членом кооперативу була ОСОБА_3 бабуся чоловіка. ОСОБА_3 сплатила тільки вступний внесок, в подальшому всю суму сплатив ОСОБА_2 . Також ОСОБА_3 вибула з членів кооперативу з 17.11.1990 року, перебувала на реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 по 19.10.1990 року. На підставі Протоколу Загальних зборів членів ЖБК № 406 від 24.11.1990 року ОСОБА_3 була виключена з членів кооперативу та прийнятий членом кооперативу ОСОБА_2 з передачею паю. Станом на 1992 рік вся сума пайового внеску за зазначену квартиру була сплачена в повному обсязі у розмірі 8795 крб., що підтверджується також довідкою ЖБК № 406 від 28.01.2016 року. Діти, народжені від їх шлюбу, членами кооперативу не перебували та не перебувають, участі у сплаті пайового внеску за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не брали. 20.02.2007 року шлюб між нею та ОСОБА_2 був розірваний. Весь пайовий внесок був сплачений під час шлюбу між нею та відповідачем, навіть вступний пайовий внесок був сплачений за його бабусю ОСОБА_2 . Після розлучення з 2007 року її чоловік переїхав проживати до іншого житла, а 27.05.2011 року він знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки пайові внески за квартиру були сплачені ними як подружжям, за час перебування у шлюбі, то після повної сплати пайових внесків спірна квартира стала належати їм на праві спільної сумісної власності. Після розлучення вона залишилась проживати у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , несе повністю витрати по утриманню цієї квартири. Колишній її чоловік допомоги не надавав та не надає. З 1990 року та по теперішній час вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Іншого житла не має. Поділ квартири вони з відповідачем не проводили та будь-яких угод з цього приводу не укладали. Про те, що її чоловік є членом кооперативу вона дізналась лише після відповіді ОК «ЖБК № 406» у березні 2016 року на запит адвоката. У квітні 2016 року її чоловік оформив право власності відповідно до діючого законодавства України на всю спірну квартиру без урахування її прав, як співвласниці. Про це вона дізналась вже у квітні 2016 року від голови кооперативу № 406, після надання ОСОБА_2 відповідних документів на підтвердження права власності на спірне нерухоме майно (а.с.1-3).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено (а.с.86-88).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 92-94,108-110).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири (а.с. 146-149).

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року скасовано, справ передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.211-215).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, про задоволення позовних вимог.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.08.1980 рок по 20.02.2007 року.

Під час перебування у шлюбу сторін, у 1990 році бабусею відповідача була отримана кооперативна квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Ордер на вказане житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 406 від 26.07.1990 року № 358 був виданий Виконкомом Індустріального району міста Дніпропетровська члену кооперативу № 406 - бабусі відповідача ОСОБА_3 на склад сім`ї з 5-ти чоловік: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 .

Судом 1 інстанції також встановлено, що бабкою відповідача, ОСОБА_3 , було сплачено лише вступний внесок за спірну квартиру, 19.10.1990 року її було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідно до Протоколу Загальних зборів членів ЖБК № 406 від 24.11.1990 року ОСОБА_3 було виключено з членів кооперативу та прийнято членом кооперативу її онука - відповідача ОСОБА_2 , з передачею паю.

Станом на 1992 рік вся сума пайового внеску за спірну квартиру була сплачена відповідачем у повному обсязі в розмірі 8795 руб., що підтверджується довідкою ЖБК № 406 від 28.01.2016 року, а саме: у квітні 1991 року відповідач сплатив пайовий внесок у розмірі 175 руб., у лютому 1992 року 358 руб., у серпні 1992 року 2000 руб., у грудні 1992 року 3442 руб.

20.02.2007 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

27.05.2011 відповідача було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , та з цього часу у спірній квартирі він не проживає. Однак, відповідач з 24.11.1990 року по даний час є членом ОК «ЖБК № 406» та головним квартиронаймачем спірної квартири.

Позивач з 1990 року по даний час зареєстрована і проживає у спірній квартирі.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.04.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Медяник В.А. за відповідачем було зареєстровано право власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами розірвано 20.02.2007 року, із позовом позивач звернулась лише 13.05.2016 року, проте Позивач із клопотанням про поновлення строку позовної давності не зверталась.

Однак із вказаними висновками суду, 1 інстанції погодитись не можливо.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на той час, член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру набуває право власності на це майно.

На підставі ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону „ Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Крім того, у п. 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» роз`яснено, що відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

З матеріалів справи вбачається, що згідно виписки з протоколу загальних зборів від 24.11.1990 року ОСОБА_2 був прийнятий в члени Житлово-будівельного кооперативу №406 (а.с.26).

Із довідки Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив№ 406 вбачається, що пайовий внесок по квартирі АДРЕСА_3 , початковий внесок було зроблено ОСОБА_4 у сумі 2820 крб. Залишок пайового внеску було проплачено ОСОБА_2 у сумі 5975 крб. (а.с. 50).

Тобто вище викладене свідчить, що пайові внески були внесені ОСОБА_2 в період шлюбу із ОСОБА_1 .

Зокрема, із довідки Обслуговуючого кооперативу Житлово-будівельний кооператив№ 406 видно, що Договору дарування на момент передачі вступного паю не було, так як погашення вартості квартири повністю було у 1992 році (а.с. 78).

Виходячи з того, що пайові внески зроблені за рахунок коштів подружжя, письмова угода між ними відсутня, є всі підстави вважати, що квартира є спільним майном подружжя.

Що стосується висновків суду про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Індустраіальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 20.02.2007 року про, що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 89 (а.с. 25).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на квартиру загальною площею 47,8 кв., житловою площею 26,9 кв. м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 зареєстрував 08 квітня 2016 року (а.с. 51).

Із позовною заявою ОСОБА_1 про визнання квартири спільною сумісною власність подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири звернулась 13 травня 2016 року (а.с. 1-3).

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2ст. 72 СК України).

Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п. 1 ст. 32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.96 за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

В позовні заяві ОСОБА_1 зазначала, що про реєстрацію права власності на квартиру за чоловіком вана дізналась у квітні 2016 року від голови кооперативу №406.

Таким чином, ОСОБА_1 звернулась до суду у межах строку позовної давності, а тому висновки суду 1 інстанції про пропуск строку є помилковими.

Згідно з ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України та ст. 60 Сімейного кодексу України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до п. п. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Таким чином, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована один із подружжя, може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що спірне майно, є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток , а саме по 1/2 частині спірного майна.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив № 406» про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: