Постанова

Іменем України

24липня 2019 року

м. Київ

справа № 1414/6761/2012

провадження № 61-29923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва у складі судді Безпрозванного В. В. від 12 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Яворської Ж. М.,

Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., від 29 серпня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 20 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання не виконував, то станом на

30 листопада 2012 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі

49 337,14 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати кредитний договір від 20 травня 2008 року недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України. В обґрунтування позову вказував, що кредитну картку та пін-код до неї він не отримував та не підписувався за її отримання. Банк не надав суду жодних належних доказів, крім заяви на отримання кредитної картки, того, що між сторонами укладався кредитний договір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 20 травня 2008 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк не надав суду будь-яких доказів, які б свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів або кредитної картки на спростування висновку судової почеркознавчої експертизи, згідно із яким підпис від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі виконано іншою особою.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості, оскільки позивач не довів надання відповідачу кредитної картки та коштів на виконання кредитного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач в судовому засіданні визнав факт підписання ним кредитного договору. Виписка по кредитному рахунку є належним доказом укладення між сторонами кредитного договору. Висновок експерта, яким встановлено, що ОСОБА_1 не належить підпис на заяві-анкеті в частині отримання кредитної картки, є недопустимим доказом, оскільки суперечить вимогам закону щодо його форми.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року права передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій установлено, що позовна заява

ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтована укладенням 20 травня 2008 року між

ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 кредитного договору, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказаний договір сторонами оформлено у вигляді заяви

№ 069277960.

Відповідно до пункту 3.1 розділу 3 «Умови обслуговування» Умов і правил надання банківських послуг для надання послуг банк відкриває картковий рахунок, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначено у заяві і в пам`ятці клієнта, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання договору є дата відкриття рахунку, що вказана у розділі «Відмітка Банку» заяви.

Згідно з витягом з програмного комплексу банку, наданого позивачем до апеляційного суду, відкриття рахунку здійснено 12 червня 2008 року.

Проте, в заяві 069277960, у розділі «Відмітка банку» відсутні відомості щодо відкриття рахунку, натомість зазначено про отримання ОСОБА_1 23 червня 2008 року кредитної карти № НОМЕР_1 .

У подальшому з використанням цієї платіжної картки здійснювалися операції зі зняття готівки та поповнення рахунку. Розмір заборгованості за договором від 20 травня 2008 року становить 49 337,14 грн, що підтверджується розрахунком та відповідає умовам договору.

Відповідач, заперечуючи позов банку та заявляючи зустрічний позов, не визнає, що він отримав кредитну картку і, як наслідок, отримав кредитні кошти.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 13 серпня 2014 року № 872 підпис від імені ОСОБА_1 в графі «підпис клієнта» заяви 069277960 від 20 травня 2008 року в розділі «Відмітка банку» виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України). Кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору.

Разом з тим правове значення при вирішенні справ про стягнення заборгованості за кредитним договором має встановлення фактичного отримання позичальником грошових коштів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами отримання відповідачем кредитних коштів або кредитної картки на виконання кредитного договору від 20 травня 2008 року.

Встановивши, що 20 травня 2008 року кредитний договір, на який посилається позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» як на підставу позовних вимог, укладений не був, оскільки кредитні кошти або кредитної картки, за ним не видавалися, а підписи в заяві позичальника виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача кредитних коштів, а також обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним у зв'язку з відсутністю волевиявлення останнього на укладення оспорюваного договору.

Суди попередніх інстанцій оцінили висновок почеркознавчої експертизи в порядку, визначеному статтями 147, 212 ЦПК України 2004 року, і навели у судових рішеннях відповідні мотиви, виходячи з яких вважали цей висновок належним і допустимим доказом. При цьому суд апеляційної інстанції правильно вказав, що позивач не надав будь-яких доказів, які б спростовували цей висновок експертизи. Своїм правом на призначення повторної чи додаткової експертизи у судах попередніх інстанцій

ПАТ КБ «ПриватБанк» не скористалося.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач визнавав факт підпису у заяві на отримання кредиту не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки за реальним договором, крім досягнення згоди сторін щодо всіх його істотних умов, необхідна наявність фактичної передачі речі на його виконання. Відповідач не визнавав отримання ним картки за кредитним договором і посилався на те, що підпис йому не належить саме у розділі, де вказується про отримання ним картки із зазначенням її реквізитів, що й було ним доведено шляхом проведення за його клопотанням судово-почеркознавчої експертизи, висновок якої суди поклали в основу ухвалених рішень, який позивачем не спростовано.

Отримання позичальником ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором від 20 травня 2008 року банк доводив саме фактом одержання останнім кредитної картки № НОМЕР_1 . Оскільки саме ці обставини спростовані висновком судово-почеркознавчої експертизи, суди правильно виходили з недоведеності банком обставин отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, тому, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України 2004 року), дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову банку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 серпня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк