Справа № 415/6529/18
Провадження № 22-ц/810/409/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів: Коновалової В.А., Луганської В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України) справу

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області (суддя Фастовець В.М.)

від 09 квітня 2019 року

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІПІ Форвардінг»

треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державна служба України з питань праці, Головне управління Держпраці у Київській області,

справа про стягнення заборгованості по заробітній платі інших платежів, які підлягають сплаті при звільнені,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІПІ Форвардінг» про стягнення заборгованості по заробітній платі інших платежів, які підлягають сплаті при звільнені.

В обґрунтування позову зазначив, що до кінця 2017 року він працював слюсарем на підприємстві ТОВ «ДІПІ Форвардінг», відповідно до записів трудової книжки його було звільнено у зв`язку зі скороченням штату підприємства 26 вересня 2017 року. Розрахунок при звільнені та заборгованість по заробітній платі він досі не отримав, а також виплати у зв`язку зі звільненням із скороченням штату, компенсації за невикористану відпустку йому не сплачено, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути з відповідача на його користь 20 000 грн. заборгованості заробітної плати та інших платежів при звільнені, витребувати у відповідача довідку про заборгованість при його звільнені.

В квітні 2019 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив позовну вимогу про стягнення з ТОВ «ДІПІ Форвардінг» на його користь заборгованості при звільнені залишити без розгляду. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплат у сумі 34 764,67 грн.. Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 04 червня 2018 року йому було сплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 19 264 грн., але відповідно до ч. 1 ст. 117 ЦК України він вважає, що підприємством порушенні строки розрахунку при звільненні, оскільки його було звільнено 26 вересня 2017 року, а заборгованість сплачена 04 червня 2018 року.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 09 квітня 2019 року заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повернуто позивачу.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІПІ Форвардінг» про стягнення заборгованості по заробітній платі інших платежів, які підлягають сплаті при звільненні залишено без розгляду.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення норм процесуального права в частині повернення уточненої позовної заяви, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скаржник зазначає, що вказані ним раніше позовні вимоги охоплюють і вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому суд помилково визначився, що його уточнення є зміною підстав та предмету позову, оскільки первинні позовні вимоги складалися із стягнення заборгованості по заробітній платі та інших платежів при звільненні.

При цьому скаржник посилається на постанову ВСУ у справі №6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 р.), тобто вимоги про стягнення середнього заробітку є вимогами, пов`язаними з виплатою заробітної плати, а тому вважає зміну позовних вимог, як такими, що відповідають положенням ст. 49 ЦПК України та є правом позивача.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 травня 2019 року відкрито провадження по справі, сторонам по справі роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 03 червня 2019 року справу було призначено до апеляційного розгляду відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 частини першої статті 353 ЦПК України) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи заяву ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з положень п.2 ч.2-3 ст. 49, ч.9 ст.10, п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України та зазначив що, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку є новими позовними вимогами, оскільки не збільшують розмір заявлених вимог, так як не є вимогами про стягнення заробітної плати. Також ця заява не є одночасною зміною як підстави так і предмету позову, так як позивач просить залишити позовні вимоги про стягнення заробітної плати без розгляду. Окрім того, одночасна заміна підстави та предмету не передбачена діючим законодавством, а тому, оскільки позивачем надано заяву про уточнення позовних вимог, які ним не заявлялися, суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє право на подання такої заяви у межах відкритого провадження.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2018 року ухвалою судді прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження.

21 вересня 2018 року ухвалою судді відкладено розгляд справи та призначено судове засідання з повідомленням сторін на 09 квітня 2019 року.

02 квітня 2019 р. канцелярією Лисичанського міського суду зареєстровано заяву позивача про уточнення позовних вимог від 27.03.2019 р., в якій він просив:

-позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати залишити без розгляду;

-стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплат в сумі 34764,67 грн.

Згідно із п.2 ч.2, ч.3 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, в своїй уточненій позовній заяві позивач змінив і предмет, і підстави позову, оскільки просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплат в сумі 34764,67 грн, обґрунтовуючи тим, що відповідно до ч. 1 ст. 117 ЦК України підприємством порушенні строки розрахунку при звільненні, оскільки його було звільнено 26 вересня 2017 року, а заборгованість виплачена 04 червня2018 року.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» - заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці.

До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року справа №910/4518/16.

У зв`язку з наведеним вище, судова колегія вважає висновок суду про повернення позовної заяви в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні правильним, оскільки позивач одночасно змінив як підстави, так і предмет позову, в межах відкритого провадження про стягнення заборгованості з заробітної плати, що не передбачено діючим законодавством, оскільки, як було зазначено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є за своєю правовою природою спеціальним видом відповідальності роботодавця.

Посилання скаржника на положення п.2 ч.2, ч.3 ст. 49 ЦПК України щодо права позивача на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміни предмета або підстав позову, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивачем в даному випадку було змінено одночасно, як предмет, так і підстави позову, що не передбачено вказаною нормою, що свідчить про суб`єктивне тлумачення скаржником вказаної норми.

Посилання скаржника на постанову ВСУ від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395 цс16 ( вимоги про стягнення заробітку є вимогами, пов`язаними з виплатою заробітної плати), не заслуговують на увагу, оскільки суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду ( Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 р. №755/10947/17).

Такою останньою правовою позицією щодо структури заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку, як було зазначено вище, є Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року справа №910/4518/16.

З урахуванням наведеного, підстав вважати, що судом першої інстанції були порушенні норми процесуального права при вирішенні вказаного питання, не має, у зв`язку із чим згідно

положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що повернення заяви не є перешкодою щодо звернення позивача з аналогічними вимогами в належному порядку.

Керуючись ст. п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 383, 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 09 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 10 червня 2019 року.

Головуючий

Судді: