Справа №461/91/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2019 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Волоско І.Р.,

секретар судового засідання Скаб В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом співзасновника і бенефіціара Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (79008, м Львів, пл. Галицька, 15; ), третя особа - Львівська міська рада (79008, м.Львів, пл.Ринок, 1; ) про визнання недійсним договору оренди, -

в с т а н о в и в :

позивач - співзасновник і бенефіціар ТзОВ Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом, який було в подальшому уточнено, до Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, третя особа - Львівська міська рада, у якому просить визнати недійсним договір оренди №456 від 25 травня 1993 року, укладений між Фондом комунального майна м. Львова та Товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто».

В обґрунтування даного позову вказує на те, що оспорюваний договір оренди був вчинений під впливом обману, так як ні Фонд комунального майна ні Львівська міська рада народних депутатів на час укладання договору не були власником зданого в оренду приміщення. Окрім того, позивач стверджує, що в п.1 Договору №456 від 25 травня 1993 року зазначено, що орендар ТзОВ «Піцца-Пронто» прийняв в оренду 01 жовтня 1992 року на термін 01 жовтня 1994 року в користування нежитлові приміщення, однак, станом на 01 жовтня 1992 року ще не існувало зазначеного підприємства. Дане підприємство було зареєстроване тільки 25 листопада 1992 року, а створення Фонду комунального майна м. Львова було задекларовано тільки 25 грудня 1992 року. Отже, на дату початку дії договору - 01 жовтня 1992 року сторін договору ще не існувало. Крім цього, зазначає, що на час укладання спірного договору такої юридичної особи, як Фонд комунального майна не існувало; приміщення ТЗОВ «Піцца-Пронто» не було передано у встановленому порядку, т.я. відсутній акт прийому-передачі нерухомого майна орендарю. Отже, Фонд комунального майна м.Львова на час укладення спірного договору був неналежним орендодавцем. Оскільки станом на 1993 рік та в подальшому до 2017 р. їй не було відомо, що Фонд комунального майна не є належним орендодавцем і про таке довідалась із відповідей Архівного відділу Львівської міської ради та матеріалів інвентаризаційної справи на будинок по вул.Городоцька,61 в м.Львові . Відтак, звернулась до суду із клопотанням про поновлення строку позовної давності, як такий що пропущений з поважних причин.

В судовому засіданні позивач - співзасновник і бенефіціар ТзОВ Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ОСОБА_1 та її представники свої вимоги підтримали; надали пояснення аналогічні, викладеним у доводах позову. ОСОБА_1 просить також суд врахувати, що ТзОВ має іноземні інвестиції, а діями відповідача порушуються права інвестора -громадянина США ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник відповідача - Управління комунальної власності Чернобай С. зазначив, що визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень № 456 по вул. Городоцькій, 61 у м Львові укладеного між ТзОВ СУАП «Піцца-пронто» та Фондом комунального майна м Львова було предметом зустрічного позову ТзОВ СУАП «Піцца-пронто» у господарській справі № 914/1171/16. Судовими рішеннями трьох інстанцій у задоволенні зустрічного позову і визнанні недійсним договору оренди - відмовлено. Заперечуючи позов по суті Управлінням комунальної власності також заявлено клопотання про застосування позовної давності.

В судовому засіданні представник третьої особи - Львівської міської ради Кулик А.А. заперечив позовні вимоги, вважає такі необґрунтованими; питання законності оспорюваного договору було предметом судового спору, де суд надав оцінку обставинам укладення правочину та визнав законність дій Фонду комунального майна м.Львова, як орендодавця.

Суд, заслухавши виступи сторін, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Із матеріалів справи убачається, що відповідно до акту прийому-передачі від 01.10.1992 р. Акціонерне товариство громадського харчування Залізничного району м.Львова передало від їдальні №26 підприємству громадського харчування (ПГХ) «Гарячі бутерброди» (т.1 а.с.35-39) нежитлове приміщення за адресою: м.Львів, вул. Городоцька, 61 з індексами 19-1, 19-2, 19-3, 19-4, 19-5, 19-6.

Акціонерне товариство громадського харчування Залізничного району м.Львова підпорядковувалось управлінню громадського харчування Львівського облвиконкому про що свідчить рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №192 від 26.05.1988р. (т.1 а.с.156-157) «Про зміну в місті Львові організаційної структури підприємств громадського харчування, підпорядкованих управлінню громадського харчування Львівського облвиконкому» , яким було реорганізовано діючі спеціальні трести їдалень промислових підприємств і установ №1, №2, учбових закладів, загальнодоступних їдалень, ресторанів і кафе, об`єднань громадського харчування школярів м.Львова в комбінати громадського харчування в адміністративних районах.

Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №546 від 29.12.1990р. «Про часткову зміну рішення облвиконкому від 26.05.1988р. №192» (архівна копія рішення №546 від 29.12.90р. т.1 а.с.155), у зв`язку з утворенням на базі комбінату громадського харчування акціонерного товариства громадського харчування Залізничного району м.Львова та прийняття ним всіх прав і зобов`язань комбінату виконком Львівської обласної ради народних депутаті вирішив: виключити з п.1 положення про утворення комбінат громадського харчування Залізничного району м.Львова.

Таким чином, до 1992 року вказане приміщення за адресою: м.Львів, вул.Городоцька, 61 з індексами 19-1, 19-2, 19-3, 19-4, 19-5,19-6 належало до Акціонерного товариства тресту «Підприємств громадського харчування» Залізничного району м.Львова.

Згідно Указу Президента України №70 від 31.01.1992 р. про комерціалізацію державної торгівлі і громадського харчування було створено підприємство громадського харчування (ПГХ) «Гарячі бутерброди» (копія свідоцтва про державну реєстрацію господарського формування №02687 від 10.07.1992 р. т.1 а.с.34).

Підприємство «Гарячі бутерброди» шляхом комерціалізації було реорганізоване в окрему юридичну структуру і згідно акту приймання-передачі від 01.10.1992 р. (копіят.1 а.с.35- 39) прийняло від Акціонерного товариства підприємств громадського харчування Залізничного району м.Львова у користування спірні приміщення на 36 посадочних місць з устаткуванням і майном по вул. Городоцька, 61 , м.Львів.

В подальшому ПГХ «Гарячі бутерброди» було перереєстровано у ТзОВ СУАП «Піцца- Пронто» (копія свідоцтва т.1 а.с.33), як правонаступник ПГХ «Гарячі бутерброди» (копія витягу із статуту т.1 а.с.40-41).

Судом встановлено, що між Фондом комунального майна м. Львова (Орендодавцем) та ТОВ СП «Піцца-Пронто» (Орендарем) укладено договір 25.05.1993 р. №456 на оренду нежитлових приміщень, відповідно до якого орендодавець на підставі договору №2 від 01.10.1992 р. із ЖЕК-302 (комерціалізація) передав, а орендар прийняв в оренду з 01.10.1992 р. на термін до 01.10.1994 р. в користування нежитлові приміщення за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 61 (19-1, 19-2, 19-3, 19-4) для використання під торгові зали (зали харчування) і побутових приміщень, площею 57,1 кв.м. (т.1 а.с.18)

Згідно вимог ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п.4 та п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Беручи до уваги той факт, що спірний Договір оренди №456 було укладено 25.10.1993 р., відтак, стосовно питань щодо його відповідності чинному законодавству при його укладенні слід застосовувати положення ЦК УРСР 1963 р. (в редакції чинній, станом на час укладення договору).

Відповідно до ч.1 ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно ч.1 ст.42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

За змістом ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась (ст.154 ЦК УРСР).

Таким чином, з наведеного вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору сторони договору виявляють в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Разом з тим, строк договору це час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Вказаний строк не може розпочинати свій перебіг швидше ніж сторонами досягається згоди з усіх істотних умов та складається письмовий документ.

Як вбачається з п.1 Договору оренди №456 від 25.05.1993 р. сторони погодили, що термін оренди обчислюється з 01.10.1992 р. , термін дії становить до 01.10.1994 р. Разом з тим, всупереч положенням чинного на той час законодавства України (які не передбачали можливості обчислювати перебіг строку оренди раніше ніж укладався договір) та всупереч положенням ч.2 ст.19 Конституції України котрими зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Управління комунального майна в порушення встановленим нормам термін оренди спірного приміщення обчислило з 01.10.1992р., тобто, швидше ніж сторони підписали письмовий договір.

Суд зазначає, що лише із прийняттям ЦК України від 16.01.2003 р. сторонам договору було надано можливість встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (ч.3 ст.631). До прийняття ЦК України від 16.01.2003 р. такої можливості в цивільному законодавстві не передбачалося.

Окрім того, в п.1 Договору №456 від 25 травня 1993 року стверджується, що орендар Товариство з обмеженою відповідальністю спільне українсько-американське підприємство «Піцца-Пронто» прийняв в оренду 01 жовтня 1992 року на термін 01 жовтня 1994 року в користування нежитлові приміщення. по вул . Городоцькій , 61 .

Однак, станом на 01 жовтня 1992 року Товариства з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» ще не існувало. Дане підприємство було зареєстроване тільки 25 листопада 1992 року, про що свідчать дані із витягу довідки ЄДРПОУ (а.с. 27), та свідоцтва про державну реєстрацію господарського формування (а.с. 33). Утворення Фонду комунального майна м. Львова та підпорядкування його Львівській міській Раді народних депутатів було здійснене тільки 25 грудня 1992 року Ухвалою 13-ої сесії 21-го скликання від 25.12.1992 р. (а.с.74).

Таким чином, слід прийти до висновку, що станом на дату початку дії договору - 01 жовтня 1992 року сторін договору ще не існувало.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє (ст. 59 ЦК УРСР).

Таким чином, договір № 456 від 25 травня 1993 р. передачі нежитлового приміщення по вул.Городоцькій, 61 з індексами 19-1, 19-2, 19-3, 19-4, 19-5, 19-6, м.Львові, укладений між Фондом комунального майна м.Львова та Товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» слід визнати недійсним.

Суд не приймає доводи відповідача про те, що обставини даного спору, на які покликається позивач, були предметом судового спору, в якому надано оцінку аналогічним доводам ОСОБА_1 , як представника ТзОВ СУАП «Піццв-Пронто», відтак, на думку представників УКМ ЛМР, мають преюдиціальне значення, враховуючи наступне.

Як вбачається із рішення Господарського суду Львівської області від 08.07.2016р. (а.с.128-134) предметом спору був договір оренди №456 від 28.03.2000 р., укладений між УКВ ДЕП ЛМР та ТзОВ СУАП «Піцца-Пронто». Суд у своїх висновках не вдавався до правової оцінки природи та законності укладення договору оренди №456 від 25 травня 1993 року, який є предметом спору у даній справі. Господарський суд Львівської області мотивував своє рішення з врахуванням рішень Львівської міської ради та її виконавчого комітету щодо управління та розпорядження майном комунальної власності, які були прийняті і діяли на момент укладення договору №456 від 28.03.2000р. та на час вирішення спору.

Щодо строку позовної давності, то з врахуванням всіх встановлених об`єктивних обставин справи, суд прийшов до висновку про поновлення такого, як пропущеного з поважних причин, і порушене право підлягає судовому захисту, з огляду на наступне.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Своєрідним механізмом,який дозволяє розуміти,тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Зокрема, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначав, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає на стільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним, з аспектів яких є доступ до суду. Рівень забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Як встановив суд, ТзОВ Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто» до 2016 р. користувалась спірними приміщеннями, здійснюючи свою господарську діяльність. 28.04.2016 року Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради звернулось до господарського суду з позовом про розірвання договору оренди та виселення ТзОВ СУАП «Піцца-Пронто» із приміщень по вул. Городоцькій,61 в м.Львові . В процесі розгляду цього спору виникло питання права комунальної власності ЛМР на спірні приміщення та право Фонду комунального майна м.Львова на укладення договору оренди №456 від 25.05.1993р. Відтак, ТОВ СУАП «Піцца-Пронто» в квітні 2017 р. у встановленому порядку звернулось до Львівської міської ради із відповідними інформаційними запитами щодо створення та діяльності Фонду комунального майна, як юридичної особи та його правового статусу; з отриманих відповідей позивач прийшов до висновку про те, що його право на користування спірними приміщеннями є порушеним з моменти отримання інформації про відсутність, на їх думку, права комунальної власності у Фонду комунального майна Львівської міської ради на нежитлові приміщення по вул.Городоцькій, 61 з індексами 19-1, 19-2, 19-3, 19-4, 19-5, 19-6, м.Львові.

Позивачка ОСОБА_1 , як співзасновник і бенефіціар ТОВ СУАП «Піцца-Пронто», звернулась за захистом порушеного права.

Слід також зазначити, що нормами ЦК УРСР не передбачалось такого виду власності як комунальна, тому ТзОВ СУАП «Піцца-Пронто», повноцінно користуючись спірними нежитловими приміщеннями та здійснюючи в них свою господарську діяльність на підставі акту прийому-передачі таких від АТ громадського харчування Залізничного району підприємству громадського харчування «Гарячі бутерброди», правонаступником якого став в 1993 р., вважав що є законним орендарем, оскільки акт прийому-передачі приміщень від Фонду комунального майна на підставі договору оренди від 25.05.1993р. не складався, відтак, в цьому випадку, не відбулось фактичної передачі приміщень.

Договір оренди від 28.03.2000 р. мав іншу правову природу і, як суд вже зазначав, був предметом судового спору в 2016 р. ініціатором якого було Управління комунальної власності ДЕП ЛМР; під час вирішення якого ТзОВ СУАП «Піцца-Пронто» поставило під сумнів право комунальної власності на спірні приміщення за ЛМР в особі Фонду комунального майна станом на 1992 р.

Таким чином, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права з моменту, коли дізнався що таке його право порушене.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 76-85, 259-260 ЦПК України, на підставі ст.15,16, 256-261 ЦК України, ст.ст.48, 154 ЦК УРСР, суд, -

в и р і ш и в:

строк позовної давності поновити.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди №456 від 25 травня 1993 року, укладений між Фондом комунального майна м. Львова та товариством з обмеженою відповідальністю Спільне Українсько-Американське підприємство «Піцца-Пронто».

Стягнути з бюджетних асигнувань Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на користь Державної судової адміністрації України 768,40 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 5 серпня 2019 року.

Суддя І.Р.Волоско.