УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року

м. Харків

Справа № 2-2624/11

Провадження № 22-ц/818/4930/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

третя особа - Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю у Харківській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року в складі судді Макарова В.О.,

в с т а н о в и в :

У липні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Земельна ділянка площею 559 кв.м знаходиться в користуванні позивача.

Позивачем добудовано до зазначених приміщень мансарду літ. «Ам», прибудову літ. «а», прибудову літ. «а5», тамбур літ. «а6», сіни літ. №а1», сарай літ. «З».

Згідно технічного висновку ТОВ «Харківреконструкція» самочинне будівництво відповідає будівельним, санітарним та пожежним нормам.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на прибудови: мансарду літ. «Ам», прибудову літ. «а», прибудову літ. «а5», тамбур літ. «а6», сіни літ. «а1», сарай літ. «З» - до житлового будинку АДРЕСА_1 .

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року Харківська міська рада та Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю у Харківській області в установленому законом порядку не оскаржували.

Під час розгляду справи Харківській міській раді та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області було відомо про розгляд справи №2-2624/11 про що свідчать судові повістки та поштові повідомлення (а.с. 31, 32, 33, 34, 35, 42, 43), але своїм право прийняти участь у розгляді справи відповідач та третя особа не скористались.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвали нове, яким відмовити у задоволені позову посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що самочинне будівництво зроблено сином позивача та його дружиною (апелянт), які там тривалий час проживають з малолітніми дітьми. На сьогодні у провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу та розподіл майна (справа № 642/3675/17). Відповідно до наданого заявницею до Ленінського районного суду договору купівлі-продажу від 30 червня 1994 року житлова площа житлового будинку АДРЕСА_1 складає 49, 2 кв.м, а відповідно до довідки ТОВ «Харківська служба БТІ» від 03 вересня 2018 року житлова площа складає 100, 5 кв.м, з зазначенням про відсутність перепланування, реконструкції, будівництва.

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2017 року у справі № 642/3675/17 та інформаційної довідки № 140209784 від 04 жовтня 2018 року обтяження покладено на об`єкт незавершеного будівництва, за адресою АДРЕСА_1 , що не до цього часу належить ОСОБА_1 .

При цьому, будівельні роботи поряд з домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на праві власності, проводились в період з 2006 року по 2016 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що мешкали за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу з ОСОБА_3 було проведено будівельно-ремонтні роботи та побудовані нові приміщення, однак закінчити будівництво та ввести побудований об`єкт до експлуатації подружжя не встигло, оскільки ОСОБА_3 було подано позов про розірвання шлюбу та поділ майна.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною 1 статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Взаємний аналіз наведених процесуальних норм свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, про визнання права власності.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року закінченого підготовку апеляційного розгляду справи та призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу Харківська міська рада просить апеляційну скаргу задовольнити, заочне рішення суду скасувати, у задоволені позову відмовити. Зазначає, що позивачем не надано доказів виконання вимог Порядку вирішення питань, пов`язаних із самочинним будівництвом, затвердженого рішенням 9 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 17 серпня 2011 року № 390/11.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року жодним чином не зачіпає та не вирішує питання про права, свободи та інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 . Апелянт ніколи не була власницею будинку за адресою: АДРЕСА_1 та не надала суду будь-якого доказу, що підтверджувало її право власності на це домоволодіння або якоїсь її частини. Будинок не має незавершених новостворених об`єктів та не належить подружжю ОСОБА_1 , а є власністю ОСОБА_1 і жодним чином не відноситься до спірного майна та не має значення для справи про поділ майна подружжя ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення з`явившихся учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 слід закрити з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6 ч. 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Чеської Республіки), § 49).

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав та обов`язків».

Таким чином, у статті 6 ч. 1 представлено «право на суд», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), § 36). «Право на суд» та право на доступ не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (Philis v. Greece (Філіє), § 59; De Geouffre de la Pradelle v. France (Де Жуфр де ла Прадель проти Франції), § 28, і Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], § 229).

Нормами національного закону надано право на оскарження в апеляційному порядку рішень суду, в тому числі фізичній особі, яка не брала участь у справі, якщо суд вирішив питання про її цивільні права та обов`язки.

В той же час, згідно зі ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на ефективний судовий захист - справедливий суд, разом з правом на доступ до суду, має особа, якщо справа стосується її «цивільних прав та обов`язків».

Таким чином, норми національного закону кореспондують ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського Суду з прав людини.

Отже, суд апеляційної інстанції може захистити право особи, яка не брала участі у справі, лише у разі якщо суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов`язки. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог особи. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. ст. 1, 3 ЦПК (у редакції, що діяла на момент винесення оскаржуваного рішення),ст.ст. 2, 4 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року), ст. ст. 15, 16 ЦК, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Судом встановлено, що предметом спору по справі 2/2624/11 є визнання права власності на мансарду літ. «Ам», прибудову літ. «а», прибудову літ. «а5», тамбур літ. «а6», сіни літ. №а1», сарай літ. «З».

Самочинне будівництво здійснювалось до житлового будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 червня 1994 року.

Згідно технічного паспорту виготовлено КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2011 року об`єкти самочинного будівництва, на які визнано право власності заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року, побудовані у 2010 року.

Згідно технічного висновку ТОВ «Харківреконструкція» готовність будівельних конструкцій мансарди, прибудов, сіней складає 100%.

Проаналізувавши зазначені обставини та врахувавши положення ст. ст. 328, 328 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач самочинно добудувала до належного їй на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1 мансарду літ. «Ам», прибудову літ. «а», прибудову літ. «а5», тамбур літ. «а6», сіни літ. №а1», сарай літ. «З». Суд першої інстанції дійшов до висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання за позивачем права власності на реконструйоване домоволодіння в цілому, в тому числі і новостворені об`єкти самочинного будівництва.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що заочним рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року визнано право власності за ОСОБА_1 на об`єкти самочинного будівництва, які є спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які протягом 2006-2016 років здійснювали добудову до житлового будинку належного на праві власності позивачу. В теперішній час в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа № 642/3675/17 про поділ майна подружжя, в тому числі і самочинного будівництва.

Які саме об`єкти самочинного будівництва є предметом розгляду справи № 642/3675/17 суду апеляційної інстанції в обґрунтування доводів апеляційної скарги надано не було.

Статтею 60 СК України визначені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України визначено розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Стаття 71 СК України встановлює способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до правових позицій, викладених у постановах ВСУ від 11.06.2012р. №6-66ц11 та від 15.05.2013р. №6-37цс13, об`єкт незавершеного будівництва, зведений під час шлюбу може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За змістом з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Системний аналіз положень сімейного законодавства дає підстави стверджувати, що якщо право власності на майно зареєстроване за одним із подружжя, другий з подружжя має право ставити питання про поділ цього майна в ідеальних частках або в натурі, а у разі відсутності такого майна - порушувати питання про стягнення відповідної грошової компенсації.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 серпня 2017 року вбачається, що 29 серпня 2005 року прийнято рішення про державну реєстрацію житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 1994 року.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед АППБ «Аваль» у розмірі 35000 доларів США, житловий будинок було передано банку в іпотеку на підставі договору від 31 серпня 2005 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 серпня 2019 року вбачається, що 23 жовтня 2018 року державним реєстратором Зміївської міської ради Борко А.С. на підставі договору купівлі-продажу, серії та номер: 1-2656, виданий 30 червня 1994 року, видавник: 5-та ХДНК; заочне рішення суду, серія та номер: справа № 2-2624/11, виданий 01.10.2012, видавник: Жовтневий районний суд м. Харкова; ухвала суду, серія та номер: справа № 2-2624/11, виданий 19.12.2012, видавник: Жовтневий районний суд м. Харкова зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок.

Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України (далі ЦК) власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом(ст.318 ЦК).

Статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших члені» сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частиною другої статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 або ведення спільного господарства подружжям Кульбашних з ОСОБА_1 . Доказів того, що прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 здійснювались подружжям Кульбашних з дозволу власника житлового будинку, суду апеляційної інстанції надано не було.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги надано ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2017 року у справі № 642/3675/17, якою заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено заборону на відчуження об`єкту незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

З ухвали Ленінського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2017 року вбачається, що в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу і поділ майна.

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 ; домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 ; квартири за адресою АДРЕСА_4 , , об`єкту незавершеного будівництва за адресою АДРЕСА_1 (що розташоване на земельній ділянці біля будинків 8 та 10); а також про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з червня 2005 р. по 12.11.2005р.

13 червня 2019 року до Харківської місцевої прокуратури № 2 надійшла заява ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 в незаконний спосіб набула право власності на житловий будинок, загальною площею 192, 4 кв.м про що внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Зміївської міської ради Борком А.С.

13 червня 2019 року відомості за вказаною заявою внесені до Єдиного реєстру розслідувань за правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 358 КК України та розпочате досудове розслідування.

Ухвалою слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2019 року задоволено клопотання прокурора Зміївського відділу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області Колот Н. М. про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000177 від 13.06.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_1 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 14 серпня 2019 року скасовано та прийнято нову ухвалу. У задоволенні клопотання прокурора Зміївського відділу Чугуївської місцевої прокуратури від 12 серпня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000177 від 13 червня 2019 року, за ч.1 ст.367 КК України відмовлено.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 серпня 2019 року вбачається, що міжрайонним ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області 16.11.2017 накладено арешт нерухомого майна. Предметом обтяження є об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на мансарду літ. «Ам», прибудову літ. «а», прибудову літ. «а5», тамбур літ. «а6», сіни літ. «а1», сарай літ. «З» - до житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набула на підставі рішення суду від 01 жовтня 2012 року.

Наявними в матеріалах справи доказами не підтверджено та суду апеляційної інстанції не надано, що ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова заборонено відчужувати об`єкти, які належать ОСОБА_1 на підставі рішення суду від 01 жовтня 2012 року.

Таким чином, ОСОБА_2 не довела та не підтвердила письмовими доказами, що ухвалене рішення стосується її прав та обов`язків і, завдання цим рішенням несприятливих для неї наслідків.

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не вирішував питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , а тому воно не є особою, що має право на оскарження рішення суду першої інстанції.

Доказів порушення прав та інтересів апелянта ухваленим судовим рішенням ним не надано, його посилання на існування спору про поділ майна подружжя не обґрунтовані належними та допустимими доказами, а тому не можуть підтверджувати наявність його порушеного права, і як наслідок, можливість оскаржувати рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.ст.78-81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі Мушта проти України Європейський Суд з прав людини зазначив, що суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Апелянт не надала апеляційному суду переконливих доказів, які б давали підстави порушити принцип остаточності судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року підлягає закриттю.

.

Керуючись ст. ст. 252, 362 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа - Інспекція державного архітектурно - будівельного контролю у Харківській області, про визнання права власності - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 грудня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова