Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 520/12411/17-ц

провадження № 61-10228св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. П., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у складі судді Калашнікової О. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про зобов`язання ОСОБА_2 припинити використовувати спадкове майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом передання домоволодіння в оренду, до ухвалення рішення у цивільній справі №520/4274/16-ц, набрання рішенням законної сили, а також до оформлення і видачі нотаріусом відповідних правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання припинити протиправні дії, що порушують права та законні інтереси позивача, залишено без задоволення.

Рішення судів мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 не є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Колишній власник цього будинку у встановленому Законом порядку уклав заповіт щодо нього на користь відповідачки, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

Короткий зміст вимог та доводів наведених у касаційній скарзі

У травні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення позову. При цьому посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди проігнорували положення статей 316, 317, 319 ЦК України та частину першу статті 761 ЦК України. Крім того, відповідачем на надано відповідних доказів, що вона є власником спірного майна. Разом з цим, позивач зазначає, що до того асу, поки відповідач не отримала свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння, тобто не пройшла всю процедуру набуття права власності на конкретний об`єкт цивільного права, вона не має права вчиняти щодо цього майна цивільно-правові угоди, а саме передавати його в оренду.

Позиція інших учасників справи

У липні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

25 червня 2019 року матеріали цивільної справи № 520/12411/17-ц надійшли до Верховного Суду.

26 червня 2019 року матеріали цивільної справи передані доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Висновки Верховного Суду

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який за життя розпорядився належним йому майном шляхом укладання заповіту на ім`я доньки ОСОБА_2 , а саме домоволодінням АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного заповіту донька спадкодавця ОСОБА_2 у встановленому законом порядку прийняла спадщину, але до сьогодні свідоцтво про право на спадщину не отримала з тих підстав, що позивач ОСОБА_1 оспорює в судовому порядку право ОСОБА_2 на все спадкове майно, та доводить своє право на частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Разом з цим, в 2016 році ОСОБА_1 зверталася до суду з позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання права власності на частину домоволодіння та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_6 , про визнання права власності на домоволодіння (справа №520/4274/16-ц).

Рішенням Київського райсуду м. Одеси від 22 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року позовні вимоги як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 залишені без задоволення.

У жовтні 2017 року у даній справі ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 припинити використовувати спадкове майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом передання домоволодіння в оренду, до ухвалення рішення у цивільній справі №520/4274/16-ц, набрання рішенням законної сили, а також до оформлення і видачі нотаріусом відповідних правовстановлюючих документів на вказане домоволодіння.

Суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки право власності позивача ОСОБА_1 на будинок АДРЕСА_1 не визнано. Крім того, позивач ОСОБА_1 заповіт ОСОБА_5 не оспорює.

Позивачем не зазначено, за захистом якого порушеного права ОСОБА_1 звернулась до суду. Крім цього не надано достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення.

Тому висновок судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог, є обґрунтованим та відповідає нормам матеріального права.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат