Ухвала

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 758/3884/17

провадження № 61-7850ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група») про стягнення майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що 06 лютого 2015 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю належного

ОСОБА_1 на праві власності автомобіля марки Mazda, державний номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіля марки Skoda, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 03 березня

2015 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність

ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». У результаті ДТП належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження, матеріальний збиток якого визначено в розмірі 118 977,61 грн.

Посилаючись на те, що страховою компанією виплату страхового відшкодування не проведено, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» суму страхового відшкодування у розмірі 101 100 грн; пеню за прострочення виплати страхового відшкодування - 82 226,40 грн; інфляційні втрати -

66 918,09 грн; три проценти річних від простроченої суми - 6 248,81 грн; а також стягнути з ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 19 877,61 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 13 червня

2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 99 500 грн; пеню - 80 179,17 грн; інфляційні втрати - 64 574,10 грн; три проценти річних - 6 096,50 грн, всього - 250 349,77 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди в розмірі 19 371,27 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії страхової компанії щодо невиплати страхового відшкодування є неправомірними, а тому страхове відшкодування повинно бути сплачено на підставі розміру матеріального збитку, визначеного судовою автотоварознавчою експертизою з урахуванням пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних; суми страхового відшкодування, які були перераховані страховиком на рахунок Станції технічного обслуговування Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіДі-Скай» (далі - СТО ТОВ «ВіДі-Скай»), не можуть бути враховані, оскільки вони були зроблені на підставі звітів про оцінку транспортного засобу, які не відповідають вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»

на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 17 812,56 грн;

три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання -

994,11 грн; інфляційні втрати - 3 930,46 грн; пеню - 5 747,77 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»

на користь ОСОБА_1 витрати, понесені за складання звіту про оцінку транспортного засобу у розмірі 1 600 грн, а також витрати за рецензування звіту - 350 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 7 271,54 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що належним та допустим доказом , який визначає розмір матеріального збитку при настанні страхового випадку, є звіт № 201 з визначення вартості матеріального збитку від 05 червня 2015 року, складеного ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія» на замовлення ОСОБА_1 , відповідно до якого вартість матеріального збитку склала 118 977,61 грн. Також підлягають відшкодуванню витрати, пов`язані з відновленням решти транспортного засобу з урахуванням зносу, які необхідно зменшити на суму податку на додану вартість (далі - ПДВ) та франшизи.

Крім того, на спірні правовідносини поширюються вимоги частини другої статті 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності. Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення пені, суд першої інстанції не надав належної оцінки запереченням страхової компанії, в яких вона заявила про застосування строку позовної давності, та помилково стягнув її за весь час прострочення основного зобов`язання, тому пеня підлягає зменшенню. Разом з тим, підлягають стягненню витрати за проведення звітів зі страхової компанії, оскільки фактично вона є замовником неякісно складених звітів про оцінку майна.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було повно та всебічно досліджено, а також не з`ясовано всі обставини справи, зокрема, не досліджено звіти про оцінку майна та не витребувано оригінали вказаних звітів, невірно визначено розмір завданого йому збитку.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст постанови Київського апеляційного суду отримано 18 березня 2019 року, що підтверджується копією заяви про отримання постанови від 05 березня 2019 року.

Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, наявні підстави для його поновлення.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що 06 лютого 2015 року відбулася ДТП за участю належного ОСОБА_1 на праві власності автомобіля марки Mazda, державний номерний знак НОМЕР_1 , та автомобіля марки Skoda, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 03 березня

2015 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність

ОСОБА_3 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». У результаті ДТП належний позивачу автомобіль отримав механічні пошкодження, матеріальний збиток якого визначено в розмірі 118 977,61 грн.

Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до звіту № 201 від 05 червня 2015 року про визначення вартості матеріального збитку вартість матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок ДТП, визначена в розмірі 118 977,61 грн. При цьому вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу складає 110 513,19 грн, а втрата товарної вартості - 8 464,42 грн.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції відхилив інші звіти про оцінку пошкодженого транспортного засобу, у висновках яких зазначені різні суми вартості майнової шкоди, завданої власнику указаного автомобіля

(звіт від 24 лютого 2015 року № 1718; звіт від 22 червня 2015 року № 1718/1 та звіт від 29 липня 2016 року№ 1718/2).

Так, апеляційний суд установив, що висновок судової автотоварознавчої експертизи не є належним та допустимим доказом, оскільки питання, які були поставленні експерту не дають можливості визначити розмір матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля,

а також величину втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля на момент ДТП.

Розмір страхової виплати, яку повинен відшкодувати страховик потерпілій особі, повинен визначатись на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Умов договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22 вересня 2014 року.

При цьому страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором (стаття 988 ЦК України).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно з пунктом 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Пунктом 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Отже, суттєве значення для визначення розміру страхового відшкодування відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є те, чи здійснена позивачем оплата вартості відновлювального ремонту та якщо здійснена, чи виконані ці ремонтні роботи платником податку на додану вартість, що в свою чергу також має значення, оскільки здійснення страхової виплати з урахуванням податку на додану вартість можливо лише у разі здійснення відновлювального ремонту автомобіля платником податку.

Таким чином, сума, яка відповідає розміру оціненої шкоди (визначена у звіті від 05 червня 2015 року № 201) має бути зменшена на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ.

При цьому страховиком відшкодовуються лише витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу (110 513,19 грн), які зменшуються на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість (22 102,64 грн) та суму франшизи в 500 грн за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22 вересня 2014 року.

Отже, розмір страхового відшкодування, яку мав би відшкодувати страховик потерпілій особі становить 87 910,55 грн (110 513,19 грн - 22 102,64 грн - 500 грн = 87 910,55 грн).

Апеляційний суд установив, що ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на підставі заяви ОСОБА_1 про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від 07 лютого 2015 року перерахувало страхове відшкодування у розмірі 70 885,58 грн на рахунок СТО ТОВ «ВіДі-Скай», що підтверджується платіжними дорученнями

від 07 травня 2015 року № 8873, від 07 травня 2015 року № 8874 та

від 23 червня 2015 року № 12319.

Грошові кошти в сумі 787,59 грн, які були сплачені за платіжним дорученням від 22 липня 2015 року № 13999, за своєю правовою природою є пенею, яка була нарахована страховиком за прострочення виплати ним страхового відшкодування, а тому ця сума не може бути включена до загального розміру страхового відшкодування, яке було сплачено страховиком.

Таким чином, страховиком не відшкодовано суму страхового відшкодування лише в розмірі 17 024,97 грн (87 910,55 грн - 70 885,58 грн = 17 024,97 грн), а тому обов`язок з відшкодування цієї суми страхового відшкодування покладається на страховика.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 979 ЦК України договір страхування є правовідношенням, в якому страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Відтак, таке правовідношення є грошовим зобов`язанням.

Позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Крім того, пунктом 13.1 договору добровільного страхування від 22 вересня 2014 року також передбачено, що за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором страховик несе майнову відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу (за кожний день прострочення), але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, встановленої на кінцеву дату такого платежу.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Отже, можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

При визначенні розміру пені слід зазначити, що пунктом 13.1 договору добровільного страхування передбачено, що пеня визначається у розмірі

0,1 % від суми простроченого платежу (за кожний день прострочення), але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), встановленої на кінцеву дату такого платежу.

Як убачається з офіційно оприлюднених даних на сайті НБУ, за період

з 17 березня 2016 року по 17 березня 2017 року розмір подвійної облікової ставки НБУ в день є меншим за 0,1 % від суми простроченого страховою компанією платежу, а тому при обчисленні розміру пені слід враховувати саме розмір подвійної облікової ставки НБУ.

Таким чином, з ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» на користь ОСОБА_1 , окрім суми недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 17 024,97 грн, інфляційних втрат - 3 930,46 грн, трьох процентів річних у розмірі 994,11 грн, підлягає стягненню також пеня в розмірі 5 747,77 грн, яка розраховується за період з 17 березня 2016 року по 17 березня 2017 року.

Крім того, понесені ОСОБА_1 і документально підтверджені витрати на проведення звіту від 05 червня 2015 року № 201 в розмірі 1 600 грн та за рецензування звіту від 24 лютого 2015 року № 1718 в розмірі 350 грн також підлягають стягненню саме зі страхової компанії, оскільки фактично вони є замовниками неякісно складених звітів про оцінку майна.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що будь-які відомості про банківські реквізити заявника, які б давали можливість страховику виплатити страхове відшкодування шляхом безготівкового розрахунку безпосередньо потерпілому, як це передбачено положеннями пункту 35.2 статті 35 та положеннями пункту 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутні.

Отже, за відсутності таких відомостей про банківські реквізити заявника, страховиком правомірно перераховано суму страхового відшкодування на підставі заяви ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування від 07 лютого 2015 року на рахунок СТО ТОВ «ВіДі-Скай».

Різниця між фактичним розміром майнової шкоди і страховою виплатою, яка в даному випадку дорівнює розміру втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля та франшизи, підлягає стягненню з

ОСОБА_3 в розмірі 7 271,54 грн (втрата товарної вартості в розмірі 8 464,42 грн, яка зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість 1 692,88 грн + франшиза в розмірі 500 грн = 7 271,54 грн).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не було повно та всебічно досліджено, а також не з`ясовано всі обставини справи, зокрема, не досліджено звіти про оцінку майна та не витребувано оригінали вказаних звітів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є достатньо мотивованим та відповідає вимогам закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» про стягнення майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Сердюк