КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/8393/19 Головуючий у І інстанції Марфіна Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року позивач пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що він є власником 25/100 частин квартири АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 11.04.2002 року.

Власником 75/100 частин квартири цієї ж квартири є відповідачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.02.2011 року.

Позивач з 2002 року зареєстрований у квартирі, постійно у ній проживає та іншого житла не має.

З часу заселення у квартиру в 2012 році відповідачка постійно курить у кухні та в місцях загального користування квартирою, залишає недопалки, а її гості також палять на кухні. Позивач вказує, що не може вийти на кухню за необхідності, оскільки там накурено і це є шкідливим для нього. Позивач є людиною похилого віку, 1939 року народження, пенсіонер, не палить, має хронічний обструктивний бронхіт і йому важко дихати в квартирі коли хтось палить. На зауваження відповідачка не реагує, палить кожні 1-2 години, а також палить на кухні разом з особами, які до неї приходять.

З 2012 року позивач звертався до дільничних інспекторів міліції (16.08.2012, 28.08.2012, 05.12.2013, 21.10.2013), також звертався до начальника Дніпровського РУГУ, однак відповідачку не оштрафували і вона продовжувала палити вдома на кухні.

У лютому 2018 року позивач звернувся до дільничного поліції із заявою, який 24.02.2018 року прийшов до квартири, встановив факт куріння в квартирі, провів профілактичну бесіду з відповідачкою про недопустимість куріння на кухні комунальної квартири, але одразу після виходу поліцейського з квартири відповідачка знов закурила.

На звернення в поліцію від 20 березня 2018 року позивач отримав відповідь про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП та винесення офіційного попередження про недопустимість антигромадської поведінки.

На наступну заяву позивача до поліції від 20.07.2018 року йому було повідомлено про складання відносно відповідачки адміністративного протоколу за ч. 2 ст. 175-1 КУпАП та проведення профілактично-роз`яснювальної роботи щодо недопущення ведення антигромадського способу життя. Однак відповідачка палити у квартирі не припинила.

22 січня 2019 року позивач знов звернувся до поліції та просив припинити з боку відповідачки паління в квартирі, однак отримав відповідь, що відомостей які б вказували на вчинення кримінального правопорушення для внесення відомостей до ЄРДР немає.

Позивач вказує, що застосовані поліцією до відповідачки адміністративні методи виявились безрезультатними, а під кримінальну відповідальність дії відповідачки не підпадають, тому позивач змушений звернутись до суду з проханням зобов`язати відповідачку не палити на кухні та місцях загального користування квартири. За твердженням позивача, довготривале знущання відповідачкою над ним, людиною похилого віку, є образливим та принижує його людську гідність. Тим самим між двома співвласниками квартири виникає конфліктна ситуація щодо користування їхньою спільною частковою власністю - квартирою. Позивач як співвласник частини квартири категорично заперечує проти куріння в місцях загального користування (кухня, коридор, ванна, туалет) і, на думку позивача, відповідачка як співвласник, не має права ігнорувати його інтереси та встановлювати свої правила користування спільною власністю. Позивач вказує, що приміщення в якому він готує собі їжу не повинно бути прокуреним, адже для його здоров`я дуже шкідливо дихати забрудненим повітрям, до того ж кімната позивача розташована поряд із кухнею і дим від паління попадає до кімнати, через двері під час їх відкривання та навіть при зачинених дверях.

Просив суд усунути перешкоди власнику квартири ОСОБА_1 у користуванні власністю 25/100 частки квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання відповідача не палити в кухні та інших приміщеннях загального користування квартири АДРЕСА_1 як особисто, так і не допускати паління особами, які приходять до неї в зазначену квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду Київської області від 16 серпня 2019 року позов задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належної йому на праві приватної власності 25/100 частки квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання іншого співвласника квартири ОСОБА_2 не палити тютюнові вироби в кухні та інших місцях загального користування квартири.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання відповідачки не допускати паління іншими особами як приходять до неї в квартиру.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині посилається на невизначене коло осіб, які участь у справі не брали, і яких може стосуватись заборона куріння в спірній квартирі, що на думку суду є неприпустимим, оскільки порушить права цих осіб.

Апелянт наголошує на тому, що немає (не існує) права особи курити в чужій квартирі, а тому не можна порушити право, якого немає. Тобто суд захищає не існуюче право не визначених осіб, і одночасно відмовляє у захисті реального права власника квартири.

Позивач в позові просив «зобов`язати відповідачку не допускати паління особами, які приходять до неї в зазначену квартиру», що відповідачка може зробити і що не потребує додаткових зусиль від неї, оскільки тільки власник визначаєвстановлює правила поведінки у себе вдома. Якщо власник не бажає щоб його гості щось робили в його квартирі, то гості цього не можуть робити, бо цим порушується права власника користуватись і розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Але якщо власник квартири пропонує (дозволяє) гостям курити на кухні квартири, то вся відповідальність дій запрошених гостей покладається на власника. Відсутній сенс забороняти курити власнику, і при цьому дозволяти курити всім іншим, хто приходить до в цю квартиру в гості до власника. Мета заборони куріння полягає у відсутності шкідливих наслідків паління. І не можна залишити чистим повітря, якщо не курить відповідачка, але курять її гості.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу апеляційного суду не надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2

ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Не погоджується із судом першої інстанції в тому, що матеріали справи містили достатні докази того, що куріння тютюнових виробів ОСОБА_2 в місцях загального користування в квартирі мало місце. Вважає, що матеріали справи не містять таких доказів.

Так наголошує на тому, що постанова про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 175-1 КУпАП скасована, однак суд у своєму рішенні посилався на цю постанову.

Крім того, ОСОБА_2 спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що вона постійно протягом дня палить тютюнові вироби на кухні надавши до апеляційної скарги трудову книжку, із якої вбачається, що вона працевлаштована, отже не знаходиться цілий день в квартирі і не може протягом дня палити.

Також наголошує на тому, що цей позов ініційований позивачем з метою змусити ОСОБА_2 купити йому окрему квартиру.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 надійшов відзив від ОСОБА_1 .

У відзиві зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Так ОСОБА_2 зазначаючи, що постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності скасована, не вказує з яких підстав вона скасована. ОСОБА_1 звертає увагу на те, що постанова скасована не за відсутності події (факту куріння в квартирі), а тому, що куріння відбувалось у комунальній квартирі, а такий об`єкт відсутній в переліку місць, де забороняється курити, який затверджений рішенням Київської міської державної адміністрації № 246/246 від 18.09.2018 р. Просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити.

Позивач в судове засідання з`явився, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги відповідачки заперечував. Пояснив, що відповідачка перестала палити на кухні .

Відповідачка в судове засідання з`явилась, підтримала свою апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечувала. Пояснила суду, що вона в квартирі вже не палить, оскільки відремонтувала балкон, який знаходиться в її кімнаті і палить на балконі.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, доходить висновку що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником 25/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 11.04.2002 року (а.с. 7).

Відповідачка є власницею 75/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 лютого 2011 року (а.с. 43-44).

За змістом наявної в матеріалах справи копії виписки з медичної картки позивача, останній має діагноз - хронічний обструктивний бронхіт та рекомендовано ведення здорового способу життя (а.с. 8).

Як вбачається з матеріалів справи, 20 лютого 2018 року позивач звертався із заявою до начальника Дніпровського УП ГУ НПУ м. Києва у якій скаржився на дії відповідача щодо паління нею цигарок у місцях загального користування квартири (а.с. 15).

За змістом висновку по заяві гр. ОСОБА_1 від 25 березня 2018 року, в ході перевірки заяви останній пояснив, що ОСОБА_2 постійно палить цигарки на спільній кухні, на зауваження не реагує, при цьому заявник має хронічний бронхіт та гостро відчуває тютюновий дим. В ході відпрацювання матеріалу на гр. ОСОБА_2 був складений адміністративний протокол за ч. 1 ст. 175-1 КУпАП та винесено офіційне попередження про неприпустимість антигромадської поведінки (а.с. 16).

20 липня 2018 року позивач повторно звернувся до начальника Дніпровського УП ГУ НПУ м. Києва з заявою у якій зазначив, що ОСОБА_2 продовжує курити на кухні та місцях загального користування квартирою (а.с. 17).

Листом начальника Дніпровського УП ГУ НПУ м. Києва від 06 серпня 2018 року позивача повідомлено про розгляд його звернення з приводу куріння сусідкою на спільній кухні та зазначено, що відносно ОСОБА_2 складено адміністративний протокол за ч. 2 ст. 175-1 КУпАП та проведено профілактично-роз`яснювальну роботу щодо недопущення ведення антигромадського способу життя (а.с. 18).

22 січня 2019 року позивач знов звернувся до начальника Дніпровського УП ГУ НПУ м. Києва із заявою про те, що сусідка по комунальній квартирі курить на кухні - місці загального користування (а.с. 19-20).

Листом начальника Дніпровського УП ГУ НПУ м. Києва від 04 лютого 2019 року позивача повідомлено про розгляд його звернення, зазначено про відсутність відомостей, які б вказували на вчинення кримінального правопорушення та вказано, що по даному факту проведено профілактичну бесіду з гр. ОСОБА_2 та офіційно попереджено про недопустимість антигромадської поведінки (а.с. 21).

За змістом довідки Української школи урядування Національного агентства України з питань державної служби №02/19-19 від 27 червня 2019 року, відповідачка працює на посаді фельдшера з 01 лютого 2018 року по теперішній час. З понеділка по четвер з 09.00 до 18.00 та п`ятницю з 09.00 до 16.45. Вихідні дні субота та неділя (а.с. 45).

Згідно листа начальника Дніпровського УП ГУ НПУ м. Києва від 18 липня 2019 року адресованого відповідачці, за результатами перевірки по скарзі відповідачки на неправильне притягнення до адміністративної відповідальності, постанова АА 540802 за ч. 2 ст. 175-1 КУпАП відповідно до ст. 293 КУпАП скасована, справа закрита (а.с. 67).

Задовольняючи позов в частині усунення перешкод ОСОБА_1 у користування квартирою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не палити на кухні та інших місцях загального користування, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

До таких обставин, у даному випадку, суд першої інстанції відносить загально відомі дані про шкідливий влив тютюнового диму, як на осіб які безпосередньо здійснюють вживання тютюнових виробів, так і на осіб, які вдихають тютюновий дим, що виділяється в повітря в результаті куріння тютюну іншими особами.

Шкідливість тютюнових виробів є загальновідомою обставиною, адже на рівні нормотворчою діяльності держава вчиняє заходи з попередження куріння тютюнових виробів, зниження рівня їх вживання серед населення, обмеження доступу до них дітей, охорони здоров`я населення від шкоди, що завдається їхньому здоров`ю внаслідок розвитку захворювань, інвалідності, а також смертності, спричинених курінням тютюнових виробів чи іншим способом їх вживання, зокрема, приймаючи відповідні нормативно-правові акти загальної дії як то Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення».

Відповідно до положень ст.ст. 316, 317, 319, ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За змістом ст.ст. 379, 382, 383 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.ст. 9, 10, 150, 151, 179 ЖК УРСР, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

За змістом п.п. 7, 10, 13 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 р. №572, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання будинку, гуртожитку, порушують умови проживання громадян. Мешканці квартири, житлового приміщення у гуртожитку, в яких проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням. Спори, що виникають під час користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, розв`язуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку.

Проаналізувавши зміст наведених норм чинного законодавства України, суд прийшов до висновку, що співвласник здійснюючі свої права власності, зокрема право користування квартирою, в межах цього права має можливість і палити тютюнові вироби у своєму житловому приміщенні.

Однак, реалізація власником свого права користування не може бути здійснена на шкоду правам іншого співвласника, зокрема шляхом створення умов, які не дозволяють іншому співвласнику за їх наявності належно реалізовувати своє право користування.

Так, паління тютюнових виробів у місцях загального користування квартири має негативний влив не лише на особу, яка безпосередньо курить, а й на особу, яка вимушено вдихає дим від паління. При цьому, завдання шкоди здоров`ю відбувається як щодо особи яка має задовільний стан здоров`я, так і погіршує й до того незадовільний стан здоров`я особи, яка, як позивач, має хронічні хвороби легень. За умови наявності хронічних хвороби легень пасивне, вимушене вдихання диму від паління безумовно призводить до погіршення здоров`я та необхідності уникнення такого вдихання шляхом самостійного обмеження свого права користування місцями загального користування у квартирі.

Суд, виходячи з як найкращого та справедливого забезпечення балансу інтересів співвласників, вважає за можливе обмеження одного зі співвласників у палінні в місцях загального користування в квартирі, адже для реалізації свого права куріння тютюнових виробів співвласник має можливість обрати будь-які інші місця, що не заборонені чинним законодавством України, і таке обмеження не має впливу на реалізацію співвласником свого права користування приміщенням за його прямим призначенням.

Судова колегія погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений на підставі повного встановлення обставин, що мають значення для справи і з правильним застосуванням норм матеріального права.

ОСОБА_2 оспорює висновки суду лише в частині встановлення судом обставин, що мають значення для справи. Так ОСОБА_2 вважає, що матеріалами справи не доводиться та обставина, що вона палить на кухні та в місцях загального користування квартири. Однак ці доводи апеляційної скарги є голослівними, оскільки матеріали справи містять низку доказів, які суд першої інстанції дослідив і дав їм належну оцінку. Цими доказами доводиться факт постійного паління ОСОБА_2 в місцях загального користування, неодноразові скарги ОСОБА_1 на ці дії ОСОБА_2 .

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що скасування постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 175-1 , не спростовує самого факту паління ОСОБА_2 оскільки ці факти доводяться іншими доказами.

Щодо посилання ОСОБА_2 на те, що вона працевлаштована, а тому не може протягом дня палити на кухні, то такі доводи також не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доведеності фактів паління відповідачем в місцях загального користування.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання ОСОБА_2 не допускати паління в кухні та інших приміщеннях загального користування квартири особами, які приходять до неї в зазначену квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги не містять конкретизації, оскільки стосується невизначеного кола осіб, які участі у справі не брали, відповідно не мали процесуального статусу у ній. На думку суду, задоволення позовних вимог в частині невизначеного кола осіб призведе до наявності впливу рішення суду на права та обов`язки осіб, які не приймали участі у справі, отже не мали можливості скористатись своїми правами на підтримку або заперечення проти позову, що в свою чергу призводить до необхідності відмови у задоволенні позовних вимог в частині недопущення паління особами, які приходять до відповідача у квартиру.

Судова колегія не може погодитись із такими висновками суду.

Суд першої інстанції при вирішенні спору правильно застосував норми матеріального права, а саме статті 386, 391 ЦК України щодо захисту прав власника. Разом із тим, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що позовні вимоги були звернуті не тільки до відповідачки, а до невизначеного кола осіб. Суд не звернув уваги на те, що позивач не просив зобов`язати інших осіб, які не брали участь у розгляді справи але будуть навідувати відповідачку за місцем її проживання не палити в місцях загального користування квартири. Позивач просив суд зобов`язати саме відповідачку як власника квартири, не допускати паління в квартирі особами, як приходять до неї в квартиру Ці позовні вимоги звернуті саме до відповідачки і їх задоволення зобов`язує лише відповідачку щодо організації свого життя з врахуванням і прав іншого співвласника квартири на безпечне користування місцями загального користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2019 року в даній справі скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 не допускати паління особами які приходять до неї в квартиру і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Усунути перешкоди власнику 25/100 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не допускати паління особами, які приходять до неї в кухні та інших приміщеннях загального користування вказаної квартири

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: