Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.07.2019 Справа №607/3476/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого Братасюка В.М.

за участі секретаря судового засідання Созанської Т.І.

позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , представника третьої особи Нужди Ф.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, третя особа ОСОБА_4 про визнання права на отримання у власність земельної ділянки за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Тернопільської міської ради, третя особа ОСОБА_4 про визнання права на отримання у власність земельної ділянки за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,215га по АДРЕСА_1 .

На обгрунтування вимог посилається на те, що вона ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є співвласниками в рівних частках будинку АДРЕСА_1 . У 1993 році відповідно до схеми розподілу земельної ділянки, яка складена завідувачем відділу земельних ресурсів Тернопільської міської ради, між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проведено розподіл земельної ділянки, відповідно до якого площа ОСОБА_5 складає 493 кв. м., в тому числі тимчасове користування 80 м. кв.; площа ОСОБА_1 складає 437 м. кв. в тому числі тимчасове користування 60 кв. м. Крім цього зазначає, що неодноразово зверталась до Тернопільської міської ради з приводу приватизації вищевказаної земельної ділянки, однак такі рішення залишалися без розгляду. Із врахуванням того, що понад 20 років безперервно, добросовісно й відкрито користується спірною земельною ділянкою, завезла понад 80 машин землі щоб її вирівняти до стану можливого до користування, а у 2001 році на даній земельній ділянці, посадила понад 15 кущів чорної смородини, аґрусу і порічок, а також сливи, яблуні, персик і вишню та 37 кущів троянд, тому вважає, що у неї виникло право на отримання такої земельної ділянки у власність за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просить його задовольнити.

Представник відповідача Тернопільської міської ради Михальчук О.Ю. в судовому засіданні відносно позову заперечила, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_6 щодо задоволення позову заперечив.

Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 є співвласниками по 1/2 частині будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого 13 травня 2009 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації» м. Тернопіль №22703184 та технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 виготовленим 13 травня 2009 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації».

Рішенням тридцять дев`ятої сесії шостого скликання Тернопільської міської ради №6/39/112 від 29 листопада 2013 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 га за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 " вирішено затвердити ОСОБА_4 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 для ведення городництва за адресою АДРЕСА_1 ; надати ОСОБА_4 в оренду терміном на п`ять років земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1 ) площею 0,700 га для ведення городництва за адресою АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_4 в двомісячний термін здійснити державну реєстрацію права оренди на земельну відповідно до чинного законодавства.

27 січня 2014 року між Тернопільською міською радою, в особі заступника голови з питань діяльності виконавчих органів ради Остапчук Вікторії Олександрівни (орендодавець) та ОСОБА_4 (орендар) укладено договір оренди землі, згідно якого орендодавець на підставі рішення Тернопільської міської ради від 29 листопада 2013 року за №6/39/112 надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0700 га, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано недійсними рішення сесії Тернопільської міської ради №6/39/112 від 29.11.2013 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700 га за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_4 " та рішення сесії Тернопільської міської ради №6/39/69 від 29.11.2013 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0300 га за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_4 "; зобов`язано Тернопільську міську раду розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0215га за адресою АДРЕСА_1 ; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та Тернопільської міської ради задоволено частково: рішення Тернопільського міськрайонного суду від 23 березня 2015 року в частині задоволення позову про визнання недійсним рішення сесії Тернопільської міської ради №6/39/69 від 29.11.2013 року "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0300 га за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_4 ; про зобов`язання Тернопільську міську раду розглянути питання щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0215 га за адресою АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. У решті рішення суду залишено без змін.

Вказаними рішеннями суду встановлено, що при складанні та затвердженні оспорюваними рішенням сесії Тернопільської міської ради №6/39/112 від 29.11.2013 року та №6/39/69 від 29.11.2013 року проектів землеустрою щодо відведення ОСОБА_4 земельних ділянок площами 0,0700 га та 0,0300 га, не враховано проведений за вказаним рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня 2002 року варіант поділу земельної ділянки № НОМЕР_2 затверджений в додатку №6 висновку судової земельно-технічної експертизи від 13 вересня 2001 року на підставі якого здійснено поділ земельної ділянки площею 0,06 га по АДРЕСА_1 та не враховано прав суміжних землекористувачів, чим порушено права ОСОБА_1 . Також, рішенням Тернопільського міськорайонного суду Тернопільської області від 23 березня 2015 року та рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23 червня 2015 року встановлено, що у площу земельної ділянки, яка надана відповідачці ОСОБА_4 на підставі рішення сесії Тернопільської міської ради №6/39/112 від 29.11.2013 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0700га за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_4 » увійшла земельна ділянка, якою правомірно користувалася ОСОБА_1 А тому, Тернопільська міська рада не припинивши право користування земельною ділянкою ОСОБА_1 надала її відповідачці ОСОБА_4 , чим порушила права ОСОБА_1

10.03.2017року Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради Гуменюк Л.М. підготовлено лист за вих. №605/08, згідно якого повідомлено, що її звернення від 16.02.2017року стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0215га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд за адресою АДРЕСА_1 , розглянуто та зазначено, що питання стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0215га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд за адресою АДРЕСА_1 можливо роглядати після розірвання договору оренди землі від 06.02.2014року за №512 до вимог чиного законодавства та проведення поділу земельної ділянки відповідно до ст.79-1 Земельного кодексу України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.06.2018 року, яке залишено без змін Тернопільським апеляційним судом від 08.11.2018року, позов ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі недійсним та скасування рішення державного реєстратора задоволено частково, визнано недійсним договір оренди землі від 27 січня 2014 року, укладений між Тернопільською міською радою в особі заступника голови з питань діяльності виконавчих органів ради Остапчук Вікторії Олександрівни та ОСОБА_4 щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0700 га, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_1 , в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Згідно ст.121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю врегульовано спеціальним законом.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном.

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Згідно ст.119 Земельного кодексу України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

З огляду на викладене, умовою набуття громадянами права на земельну ділянку за давністю користування виступає добросовісне, відкрите і безперервне користування відповідною земельною ділянкою протягом 15 років. Відсутність будь-якого з названих елементів свідчить про відсутність достатніх підстав для реалізації норм інституту набувальної давності.

Добросовісне користування ділянкою може бути пов`язане з оплатою земельного податку, поданням заяви на адресу уповноваженого органу про закріплення за громадянином цієї ділянки. Громадянин так повинен користуватися земельною ділянкою, щоб не порушувати права та законні інтереси суміжних землекористувачів чи власників земельних ділянок.

Відкрите землекористування передбачає, що інформація про таке користування була відома уповноваженим органам.

Наступною ознакою давності користування земельною ділянкою є безперервність користування упродовж 15 років. Безперервність означає, що за цей час особа, яка здійснює експлуатацію земельної ділянки, робила це постійно з року в рік та не залишала її без використання.

Важливою ознакою є строк володіння земельною ділянкою, згідно якого за положеннями статті 119 Земельного кодексу України виникає набувальна давність і повинен становити не менше 15 років. Використання земельної ділянки менше встановленого терміну може бути підставою для спростування юридичного факту давності користування земельною ділянкою для фактичного її користувача.

Відсутність будь-якого із названих елементів, свідчить про відсутність достатніх підстав для реалізації норм інституту набувальної давності.

Наявність всіх зазначених умов породжує у громадянина право на звернення до уповноваженого органу з клопотанням про передачу відповідної земельної ділянки у власність або надання у користування за набувальною давністю відповідно до ст.119 Земельного кодексу України

Право на звернення до уповноваженого органу, у віданні якого перебуває земельна ділянка, виникає у громадянина з моменту закінчення 15-річного строку добросовісного, відкритого і безперервного користування земельною ділянкою. Початок цього строку має бути пов`язаний з моментом, коли громадянин приступив до використання земельної ділянки.

У кожному конкретному випадку уповноважений орган повинен враховувати всі фактичні обставини, тобто, набувальна давність не є безумовною підставою виникнення права власності на землю.

Порядок передачі земельної ділянки у власність або користування громадян на підставі набувальної давності встановлений ст.ст.118,124 Земельного кодексу України.

Спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності громади м. Тернополя.

(!) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24.01.2019 року в справі №755/16913/16-ц, дійшов висновку, що набути право власності на комунальне майно за набувальною давністю не буде підстав, для набуття права власності на майно, яке перебуває у комунальній власності існує порядок набуття.

Також, Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.

Фактично з наведених вище обставин справи вбачається, що звернення до суду ОСОБА_1 обумовлене бажанням у такий спосіб оформити право власності на земельну ділянку площею 0,215га по АДРЕСА_1 , що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв`язувати (вирішувати) спір.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на отримання у власність земельної ділянки за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,215га по АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, щодо порушення її прав відповідачем, спір є передчасним оскільки жодного рішення на звернення позивача з заявою про передачу відповідної земельної ділянки у власність за набувальною давністю чи безоплатну передачу шляхом приватизації земельної ділянки не прийнято, підстави для застосування Судом ст.344 ЦК України щодо земельної ділянки, площею 0,215га по АДРЕСА_1 , що перебуває у комунальній власності відсутні.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 344 ЦК України, ст..ст.116,118,119, 121, 124 Земельного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради, третя особа ОСОБА_4 про визнання права на отримання у власність земельної ділянки за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,215га по АДРЕСА_1 за набувальною давністю відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту рішення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .

Відповідач Тернопільська міська рада вул.Листопадова, 5 м.Тернопіль.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк