Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 187/1113/16-ц

провадження № 61-27890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - територіальна громада в особі Петриківської селищної ради депутатів,

третя особа - дочірнє підприємство «Дніпропетровський облавтодор «Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», філія «Петриківський райавтодор» Дочірнього підприємства «Дніпропетровський облавтодор «Відкритого Акціонерного Товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року у складі судді Караула О. А. та на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь Є. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Петриківської селищної ради Дніпропетровської області, треті особи: дочірнє підприємство «Дніпропетровський облавтодор«Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - ДП «Дніпропетровський облавтодор«ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», філія «Петриківський райавтодор» ДП «Дніпропетровський облавтодор «ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України») про скасування права постійного користування земельною ділянкою та визнання права власності на будинок та земельну ділянку за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з рішенням Петриківської сільської ради Дніпропетровської області від 25 грудня 2001 року № 67, ОСОБА_1 , завідуючому майстернями Райавтодору, видано ордер на житлове приміщення в АДРЕСА_1 . У липні 2015 року, коли позивач звернувся до державного нотаріуса Петриківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області відносно можливості продажу свого будинку, нотаріус повідомив позивача, що будинок АДРЕСА_1 , належить на праві власності «Петриківський райавтодор» ДП «Дніпропетровський облавтодор «ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Крім цього, з`ясувалось також, що земельна ділянка площею 1 383 кв. м (0,1383га), на якій розміщено будинок АДРЕСА_1 , належить ДП «Дніпропетровський облавтодор «ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України».

З урахуванням викладеного, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила судвизнати протиправним та скасувати рішення сесії Петриківської селищної ради Дніпропетровської області від 19 серпня 2011 року № 160-7/УІ щодо передання в постійне користування земельну ділянку площею 0,1383 га, яка знаходиться по АДРЕСА_2 , за ДП «Дніпропетровський облавтодор «ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», згідно з державним актом на право постійного користування серія НОМЕР_1 , зареєстрований за № НОМЕР_2 в відділі Держкомзему у Петриківському районі 14 червня 2012 року і визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1383 га яка знаходиться по АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за набувальною давністю. Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 60,1 кв. м, який складається з : А-1 житловий будинок, Б-1 сарай шлакоблоковий, Д-1 сарай цегла, Е-1 сарай шлакоблоковий, 1 -тротуар, за набувальною давністю.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивовано відсутністю передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

31 серпня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не звернули уваги на те, що на час видачі ОСОБА_1 на сім'ю із двох чоловік ордеру на житлове приміщення по АДРЕСА_1 вказане приміщення не перебувало у власності державних підприємств, його не було включено у державний житловий фонд, оскільки спірне приміщення за актом прийому-передачі не передавалось районному дорожньо-ремонтному будівельному управлінню (покупець за договором купівлі-продажу від 11 жовтня 1998 року), а тому воно не набуло на нього права власності (оперативного відання) відповідно до положень статті 128 ЦК Української РСР.

Доводи інших учасників справи:

25 жовтня 2017 року відповідач Петриківська селищна рада Дніпропетровської області подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу в яких просить відхилити касаційну скаргу у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Петриківського районного суду Дніпропетровської області.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2019 року матеріали цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 13 червня 2019 року № 690/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-27890св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві - Курило В. П.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка обставин справи та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина перша статті 344 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Встановивши, що позивач набув право користування на житлове приміщення по АДРЕСА_1 на підставі ордеру, виданого за рішенням Петриківської сільської ради Дніпропетровської області від 25 грудня 2001 року № 67, а також, що спірне нерухоме майно перебуває у державній власності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на вказане житло за набувальною давністю.

Для набуття права власності на житло, яке перебуває у державній (комунальній) власності існує порядок приватизації житла.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться не правильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року судді та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко