Номер провадження: 22-ц/813/65/19
Номер справи місцевого суду: 495/2130/15-ц
Головуючий у першій інстанції Гайда-Герасименко О. Д.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

при секретарі - Маслову Р.Ю.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

представників позивача Паршикова В.Д. ОСОБА_1 ., ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 .,

переглянувши справу №495/2130/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 липня 2016 року у складі судді Гайда-Герасименко О.Д., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 , звернувшись 27 березня 2015 року до суду з вищеназваним позовом, вказав, що як фізична особа-підприємець уклав з відповідачем ОСОБА_3 як найманим працівником строковий трудовий договір №8 від 12 січня 2011 року на виконання роботи продавця сільськогосподарської продукції та договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 12 січня 2011 року. Посилаючись на допущення у період роботи нестачі товару на суму 25715,30 грн. згідно актів ревізії від 1 грудня 2014 року, від 22 січня 2015 року, 18 березня 2015 року, позивач ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 на відшкодування шкоди, завданої під час виконання трудових обов`язків, 25715,30 грн., на відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн., стягнути судові витрати (т.1 а.с.3-5).

Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2015 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.193).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, зазначивши, що договір про повну матеріальну відповідальність не підписувала, в магазині працювала не одна, ревізії проводились не у її присутності, нестачі товару не допускала.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області 7 липня 2016 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, 25715,30 грн., на відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., стягнуто судові витрати (сума не зазначена) (т.3 а.с.221-224).

Висновок суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 як працівник, яка займала посаду продавця, несла повну матеріальну відповідальність за збереження передано їй майна, тому допущена нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 25715,30 грн. підлягає нею відшкодуванню.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржено ОСОБА_3 , яка просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові (т.3 а.с.231-239).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 8 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено; рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 9 липня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову (т.4 а.с.25-31).

Висновок суду апеляційної інстанції мотивовано недоведеністю завдання шкоди.

Рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку оскаржено представником в інтересах ОСОБА_4

Постановою Верховного Суду від 14 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено; рішення апеляційного суду Одеської області від 8 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.4 а.с.69-72).

Висновок суду касаційної інстанції мотивовано не встановленням апеляційною інстанцією виду відповідальності відповідача.

Справу з апеляційного суду Одеської області передано до Одеського апеляційного суду у зв`язку з ліквідацією суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 січня 2019 року справу прийнято до провадження.

При новому розгляді справи ОСОБА_3 апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції підтримано.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у порушенні правил нарадчої кімнати, у невідповідності даних актів про ревізії фактичним обставинам, у складанні актів про ревізії поза межами місця її роботи; полягає у прийнятті її на роботу продавця сільськогосподарської продукції, тобто на посаду, яка відсутня в Національному класифікаторі України «Класифікатор професій ДК 003:2010», з огляду на що займана нею посада не підпадає під повну індивідуальну матеріальну відповідальність, так як вона не була продавцем продовольчих товарів; полягає у не дослідженні оригіналів письмових доказів, які обґрунтовували позовні вимоги; у не зупиненні провадження у справі до вирішення іншої справи про визнання недійсними актів ревізій, що призвело до обгрунтування рішення суду про відшкодування шкоди актами ревізій, про визнання недійсними яких було подано позов; полягає у покладенні обов`язку відшкодувати моральну шкоду за відсутності даного права в укладеному трудовому договорі тощо.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві (запереченні) на апеляційну скаргу представник в інтересах ОСОБА_4 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує безпідставністю посилань на порушення правил нарадчої кімнати, на незаконність звільнення, що не є предметом спору, обгрунтовує відсутністю доказів «фальсифікації» актів ревізії, безпідставністю посилань на показання осіб, які не були допитані в якості свідків, обґрунтовує правом власника нерухомого майна використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, в даному випадку під магазин; обґрунтовує безспірністю доказів нестачі, які втілені в актах ревізії, показаннях свідків та побічно підтверджені рішенням суду, яким встановлена обставина законності складання актів ревізій тощо (т.4 а.с.10-14).

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог з огляду на наступне.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 16 лютого 1995 року (т.1 а.с.7-8).

ОСОБА_4 є власником будівель і споруд, розташованих за адресом: АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 січня 2009 року виконавчим комітетом Шабівської сільської ради на підставі рішення виконкому Шабівської сільської ради №254/2008 від 28 листопада 2008 року, рішення виконкому Шабівської сільської ради замість договору купівлі-продажу від 29 листопада 2001 року (т.1 а.с.190, т.4 а.с.207).

Згідно трудового договору №5 від 14 вересня 2011 року, укладеного фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з ОСОБА_1 (доповнення до договору від 12 березня 2014 року) ОСОБА_1 у досліджуваний період працювала заступником директора (т.1 а.с.12).

12 січня 2011 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (форма Договору затверджена Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 8 червня 2001 року №260), згідно якого договір укладено на визначений термін з 12 січня 2011 року до 12 лютого 2011 року, ОСОБА_3 зобов`язалась виконувати обов`язки продавця сільгосппродукції. Договір зареєстровано 13 січня 2011 року за №8 Білгород-Дністровським міськрайонним центром зайнятості. Договір не містить відміток про його розірвання, зняття з реєстрації тощо. Сторони підтверджують, що договір продовжив свою дію після 12 лютого 2011 року (т.1 а.с.192).

12 січня 2011 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 як працівником, що займає посаду продавця сільськогосподарської продукції та виконує роботу безпосередньо пов`язану зі збереженням та продажем сільськогосподарської продукції, підписано Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (оригінал Договору досліджено судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 27 червня 2019 року). Договір містить підпис та печатку фізичної особи-підприємця Паршикова ОСОБА_5 та підпис працівника ОСОБА_3 , яка суду апеляційної інстанції пояснила, що підпис схожий на її, однак вона не пам`ятає, щоб підписувала договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (т.1 а.с.191, т.4 а.с.212).

12 січня 2011 року ОСОБА_3 ознайомилась з посадовою інструкцією продавця продовольчих товарів, що підтверджено її підписом про ознайомлення (т.1 а.с.11, т.4 а.с.211).

1 грудня 2014 року складено Акт ревізії №48, відповідно до якого в магазині, розташованому по АДРЕСА_1 за період з 28 жовтня 2014 року по 1 грудня 2014 року у присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 в ході ревізії виявлено недостачу в сумі 12199,29 грн., яку вирішено покласти на ОСОБА_3 (Акт підписано ОСОБА_1 , не підписано ОСОБА_3 , на акті наявний запис про відмову від підпису, який згідно пояснень ОСОБА_3 вчинено нею у зв`язку з незгодою; акт не підписано ОСОБА_6 , докази присутності ОСОБА_6 під час проведення ревізії відсутні) (т.1 а.с.64, т.4 а.с.210).

До Акту ревізії №48 від 1 грудня 2014 року додано Акт проведення 1 грудня 2014 року ревізії, не підписаний ОСОБА_3 , складені ОСОБА_1 підрахунки, записи здачі-приймання грошових коштів з каси, накладні на товар, квитанції на товар тощо (т.1 а.с.65-124).

23 лютого 2015 року складено Акт ревізії №8, відповідно до якого в магазині, розташованому по АДРЕСА_1 за період з 22 січня 2015 року по 23 лютого 2015 року у присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 в ході ревізії виявлено недостачу в сумі 24407,44 грн., яку вирішено покласти на ОСОБА_3 (Акт підписано ОСОБА_1 , не підписано ОСОБА_3 , на акті наявний запис про відмову від підпису, який згідно пояснень ОСОБА_3 вчинено нею у зв`язку з незгодою; акт не підписано ОСОБА_6 , докази присутності ОСОБА_6 під час проведення ревізії відсутні) (т.1 а.с.125, т.4 а.с.209).

До Акту ревізії №8 від 23 лютого 2015 року додано Акт проведення 23 лютого 2015 року ревізії, не підписаний ОСОБА_3 , складені ОСОБА_1 підрахунки, записи здачі-приймання грошових коштів з каси, накладні на товар, квитанції на товар тощо (т.1 а.с.126-187).

18 березня 2015 року складено Акт ревізії №10, відповідно до якого в магазині, розташованому по АДРЕСА_1 за період з 23 лютого 2015 року по 18 березня 2015 року у присутності ОСОБА_3 ОСОБА_1 в ході ревізії виявлено надлишки в сумі 10891,43 грн., які вирішено врахувати в рахунок попередніх недостач (Акт підписано ОСОБА_1 , не підписано ОСОБА_3 , на акті наявний запис про відмову від підпису, який згідно пояснень ОСОБА_3 вчинено нею у зв`язку з незгодою) (т.1 а.с.15, т.4 а.с.208).

До Акту ревізії №10 від 18 березня 2015 року додано Акт проведення 18 березня 2015 року ревізії, не підписаний ОСОБА_3 , складені ОСОБА_1 підрахунки, записи здачі-приймання грошових коштів з каси, накладні на товар, квитанції на товар тощо (т.1 а.с.18-64).

Оригінали Актів ревізій №48 від 1 грудня 2014 року, №8 від 23 лютого 2015 року, №10 від 18 березня 2015 року досліджено судом апеляційної інстанції 27 червня 2019 року в судовому засіданні.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 вересня 2018 року в справі №495/1368/16-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої заробітної плати за період роботи по Договору №8, в тому числі у вихідні, святкові і неробочі дні, про визнання недійсними і сфальсифікованими актів ревізій, про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_4 по невиплаті заробітної плати. Висновок суду мотивовано не доведеністю позовних вимог, зокрема, в частині відмови у визнанні недійсними і сфальсифікованими актів ревізій відмовлено з посиланням на ненадання доказів винності відповідача у фальсифікації актів ревізії №48 від 1 грудня 2014 року та №8 від 22 січня 2015 року, доказів звернення ОСОБА_3 до належних органів, вироку, постанови суду тощо (т.4 а.с.115-121, 194-197).

В ході апеляційного перегляду справи на виконання ухвали Одеського апеляційного суді від 4 квітня 2019 року про витребування доказів надано докази, що містять наступні дані (т.4 а.с.140-141).

Згідно даних Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та працівником ОСОБА_3 укладено Трудовий договір №8 від 12 січня 2011 року (копію договору, відповідну оригіналу, додано) (т.4 а.с.156-158).

Згідно даних Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області ОСОБА_3 отримувала доходи (заробітну плату) від фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 у період з січня 2011 року по березень 2015 року (т.4 а.с.160-161, 163-164).

Згідно відповіді Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості від 9 червня 2017 року №710/15/04 на заяву ОСОБА_4 про зняття з державної реєстрації трудового договору №8 від 12 січня 2011 року у вчиненні даної дії було відмовлено у зв`язку з наданням документів, що не відповідають вимогам, встановленим Порядком реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (т.4 а.с.204-206).

На підставі поданих учасниками справи доказів встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з 12 січня 2011 року, займала посаду продавця. Трудові відносини оформлено Трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (форма Договору затверджена Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 8 червня 2001 року №260), який зареєстровано 13 січня 2011 року за №8 Білгород-Дністровським міськрайонним центром зайнятості. За змістом Договору такий укладено на визначений термін з 12 січня 2011 року до 12 лютого 2011 року, ОСОБА_3 зобов`язалась виконувати обов`язки продавця сільгосппродукції. Договір не містить відміток про його розірвання, зняття з реєстрації тощо, сторони підтвердили, що договір продовжив свою дію після 12 лютого 2011 року.

Позивач зазначає, що трудові відносини припинено, 18 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулася з заявою про розірвання трудового договору, але не вказала строк, з якого просила розірвати договір, до 23 березня 2015 року виконувала обов`язки за трудовим договором, на вказану дату проведено повний розрахунок, після 23 березня 2015 року на робочому місці не з`являється, трудові обов`язки не виконує.

Відповідач підтверджує написання заяви про розірвання трудового договору, не з`явлення на робочому місці, але зазначає, що їй не відомо чи вона звільнена та коли, трудову книжку суду не надала, до центру зайнятості для оформлення зняття з реєстрації трудового договору не зверталась.

Із аналізу даних фіскальної служби вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 як роботодавець сплачував ОСОБА_3 заробітну плату у період з січня 2011 року по березень 2015 року включно, відтак, суд виходить з того, що у вказаний період ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 на посаді продавця, робоче місце продавця ОСОБА_3 знаходилося в будівлі, що розташована за адресом: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві приватної власності та використовується для підприємницької діяльності під магазин.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності використання ОСОБА_4 належного йому на праві власності нерухомого майна для підприємницької діяльності не приймаються, так як не є предметом спору. Суд з наявних документів вважає встановленим, що робоче місце продавця ОСОБА_3 знаходилось в будівлі, що розташована в АДРЕСА_1 , що не заперечується позивачем.

На трудові правовідносини ОСОБА_3 з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 поширюються норми КЗпП України, в тому числі й норми, що регулюють підстави й умови матеріальної відповідальності працівника внаслідок порушення ним трудових обов`язків.

Відповідно до положень статті 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника; ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством; на працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.

Позовні вимоги про відшкодування шкоди обгрунтовано повною матеріальною відповідальністю на підставі письмового Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 12 січня 2011 року.

Судом апеляційної інстанції досліджено оригінал Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 11 січня 2011 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 при прийнятті на роботу, договір містить підписи сторін, доводи ОСОБА_3 щодо не укладення такого договору грунтуються на припущеннях (посилається на те, що не пам`ятає, щоб такий договір підписувала). Якщо звернутися до доводів апеляційної скарги щодо цього договору, то такі зводяться до того, що була прийнята на роботу продавця сільськогосподарської продукції, тобто на посаду, яка відсутня в Національному класифікаторі України «Класифікатор професій ДК 003:2010», тому займана нею посада не підпадає під повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Тобто, заперечення на позов не обгрунтовувались тим, що договір не укладався та не підписувався тощо.

Відповідно до положень статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність можуть укладатися підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажом (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік посад і робіт, що заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва (далі Перелік), затверджений постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 77 року №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59), який діє на території України відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», до переліку посад і робіт працівників, з якими можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, належать роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Таким чином, виконувана ОСОБА_3 робота як то за займаною нею посадою продавця підпадала під повну матеріальну відповідальність, відтак, фізична особа-підприємець ОСОБА_4 вправі був укласти з нею договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Доводи апеляційної скарги в тій частині, що прийнята на посаду продавця сільгосппродукції, а не на посаду продавця продовольчих товарів, не спростовують право роботодавця на укладення договору про повну матеріальну відповідальність, так як значення має виконувана робота, яка в даному випадку полягала у продажі (відпуску) товарів. Відповідність назви посади «Класифікатору професій ДК 003:2010» - це інше питання, яке не стосується матеріальної відповідальності працівника. Крім того, суд звертає увагу на те, що 12 січня 2011 року ОСОБА_3 ознайомилась та підписала Посадову інструкцію продавця продовольчих товарів, що також є доказом її трудової функції як продавця продовольчих товарів, що за назвою посади відповідає вищевказаному класифікатору професій.

Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 11 січня 2011 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , має письмову форму, недійсним не визнаний, відтак, суд виходить з того, що повна матеріальна відповідальність ОСОБА_3 у період її роботи продавцем мала місце.

Встановлення відповідальності передбачає пряму дійсну шкоду за умови, коли така шкода заподіяна винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Пряма дійсна шкода це основний елемент юридичного складу, який спричинює обов`язок працівника покрити матеріальну шкоду і надає право власнику (уповноваженому органу) притягнути працівника до матеріальної відповідальності. До критеріїв прямої дійсної шкоди належать, зокрема, недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи. Про недостачу йдеться у випадках, коли працівник зобов`язаний відзвітувати про отримані матеріальні цінності, а при звіті (інвентаризації) виявиться їх менша кількість.

Притягнення працівника до матеріальної відповідальності неможливе за відсутності причинного зв`язку, оскільки у сенсі положень статті 130 КЗпП України працівники несуть відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок порушення. Порушення має бути причиною шкоди, а шкода має бути наслідком порушення.

Притягнення до матеріальної відповідальності можливе лише за наявності вини працівника, підставою матеріальної відповідальності може бути не лише умисна, а й вина через необережність.

Відшкодуванню матеріальної шкоди, як правило, передує службове розслідування чи у інший спосіб належне установлення факту заподіяння шкоди та видання за результатами службового розслідування ( установлення факту) наказу, що слугує підставою для покриття шкоди.

Відповідно до положень статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Отже, саме на власника у суді покладається тягар доказування наявності умов, передбачених статтею 130 КЗпП України, а саме наявності не лише прямої дійсної шкоди, порушення працівником трудових обов`язків, причинного зв`язку між порушенням і шкодою, а й вини працівника.

ОСОБА_4 наявність прямої дійсної шкоди доводить Актом ревізії №48 від 1 грудня 2014 року, за яким недостача становить 12199,29 грн., Актом ревізії №8 від 23 лютого 2015 року, за яким недостача становить 24407,44 грн., Актом ревізії №10 від 18 березня 2015 року, за яким надлишки становлять 10891,43 грн.; розмір шкоди позивач визначає у розмірі різниці між недостачами та надлишками, яка склала 25715,30 грн.

Дані докази не є допустимими, так як ревізія фактично проведена однією особою як то ОСОБА_1 , а не призначеною для проведення ревізії комісією, акти ревізій підписано лише ОСОБА_1 , акти ревізій не містять підпису ОСОБА_3 , навпаки, містять записи ОСОБА_3 про відмову від підпису, яку остання пояснила суду тим, що не була згодна ні з порядком проведення ревізії, ні з її результатами тощо. Акти містять посилання на ОСОБА_6 , однак дана особа не була присутня при проведенні ревізій. Оформлення проведення ревізій та результатів ревізій не відповідає вимогам законодавства про проведення інвентаризації матеріальних цінностей. До актів ревізій додано накладні, квитанції на товари тощо, які підписані іншими особами, однак не зрозуміло чому ці документи долучено як докази отримання саме ОСОБА_3 товарів і враховано при виведенні недостач та надлишків. Не спростованим є те, що в магазині крім ОСОБА_3 працювали продавцями й інші особи, проте не обгрунтовано, яким чином здійснювалась передача товарно-матеріальних цінностей від одного продавця до іншого. Від ОСОБА_3 не було відібрано пояснення щодо зазначених в актах недостач та надлишків. Акти ревізій констатують лише суму недостачі чи надлишків за певний період, але не містять обгрунтування виведення вказаних сум.

Результат інвентаризації товарно матеріальних цінностей не викликає сумніву тоді, коли ведеться належний облік цих цінностей, з огляду на який можливо проаналізувати і особі, яка проводить перевірку, і особі, щодо якої проводиться перевірка, рух цінностей, їх наявність, схоронність тощо. В даному ж випадку неналежний, досить спрощений облік товарів, який зводився до записок, поміток тощо, унеможливлює аналіз, який може бути покладений в основу судового рішення.

Відсутнє і належне установлення факту заподіяння шкоди та видання за результатами службового розслідування наказу (розпорядження), який би слугував підставою для покриття шкоди.

Посилання на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19 вересня 2018 року в справі №495/1368/16-ц як на преюдицію не приймається, так як цим рішенням не встановлено обставин, які б впливали на висновок суду у справі про відшкодування шкоди. Суд дійсно не визнав незаконними та сфальсифікованими акти ревізій, пославшись в одному реченні лише на те, що не надано доказів. Однак, цей висновок суду не є визначальним для задоволення вимог про відшкодування шкоди, так як для покладення відповідальності за шкоду необхідно довести наявність умов, передбачених статтею 130 КЗпП України.

Таким чином, суд виходить з того, що позивачем, який має до речі заявляти вимоги не як фізична особа ОСОБА_4 , а як фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , який на підставі трудового договору використовував найману працю ОСОБА_3 , не доведено наявності умов, передбачених статтею 130 КЗпП України, а саме наявності прямої дійсної шкоди, порушення працівником трудових обов`язків, причинного зв`язку між порушенням і шкодою, вини працівника ОСОБА_3 .

За таких обставин, відсутні правові підстави для покладення на ОСОБА_3 матеріальної відповідальності.

Щодо моральної шкоди, то діючим трудовим законодавством передбачено відшкодування моральної шкоди працівнику, а не навпаки роботодавцю (ст.237-1 КЗпП України). Трудові відносини мали місце між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та найманим працівником ОСОБА_3 , саме існуванням цих відносин обгрунтовано позовні вимоги про покладення на ОСОБА_3 матеріальної відповідальності за шкоду, завдану внаслідок порушення нею трудових обов`язків. Норми матеріального права, що регулюють недоговірне заподіяння шкоди, як то статті 1166, 1167 ЦК України, на спірні правовідносини не поширюються.

За таких обставин, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_3 у даній справі моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 7 липня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков