Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

місто Київ

справа № 466/5451/16-ц

провадження № 61-40180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Львівська міська рада, ОСОБА_2 ,

третя особа - Відділ Держгеокадастру у м. Львові Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року у складі судді Глинської Д. Б. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2018 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у червні 2016 року звернулася до суду із позовом до Львівської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - Відділ Держгеокадастру у м. Львові Львівської області, в якому просила суд постановити рішення, яким визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради 10 сесії 5 скликання від 10 липня 2008 року № 2042 в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0, 0504 га, для обслуговування житлового будинку; визнати недійсним та скасувати державний акт, серії НОМЕР_1 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 , виданий на ім`я ОСОБА_2 , та скасувати державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . Їй стало відомо, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2004 року стала власником будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим ухвалою 10 сесії 5 скликання Львівської міської ради від 10 липня 2008 року № 2042 їй передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0, 0504 га, у АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку, та 30 вересня 2009 року їй видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3 .

Позивач вважала, що зазначене рішення Львівської міської ради є незаконним та підлягає скасуванню з тих підстав, що, передаючи у власність ОСОБА_3 земельну ділянку, Львівська міська рада не врахувала тих обставин, що на момент приватизації земельної ділянки житловий будинок та віднесені до нього господарські споруди були відсутніми (зруйнованими). Відсутність житлового будинку АДРЕСА_1 на момент її приватизації виключає можливість передачі у власність земельної ділянки, цільовим призначенням якої є обслуговування житлового будинку. Документи на користування земельною ділянкою у ОСОБА_2 на той час були відсутні.

Також ОСОБА_1 зазначала, що відповідно до оскаржуваного рішення міської ради та державною акта на земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_2 передано земельну ділянку, площею 0, 0504 га. Однак згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 грудня 2004 року будинок ОСОБА_2 розташований на земельній ділянці, площею 325, 5 кв. м.

Під час виготовлення та погодження технічної документації межі земельної ділянки, яка передавалась у власність ОСОБА_2 , не були погоджені суміжними користувачами, у тому числі і позивачем.

Вважала, що Львівською міською радою земельна ділянка, площею 0, 0504 га, надана у власність ОСОБА_3 з порушенням норм земельного законодавства і з порушенням її прав та інтересів.

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_2 заперечила проти позову, просила у його задоволенні відмовити, застосувати позовну давність до спірних правовідносин.

Львівська міська рада проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що оскаржувана ухвала 10 сесії 5 скликання Львівської міської ради від 10 липня 2008 року № 2042, зокрема в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0, 0504 га, для обслуговування житлового будинку, прийнята в порядку, в спосіб та в межах наданих повноважень органу місцевого самоврядування чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», що підтверджує безпідставність вимог позивача, а отже відсутні також й підстави для скасування державного акта.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що доводи позивача, що земельна ділянка надана ОСОБА_3 із порушенням вимог земельного законодавства і з порушенням її прав та інтересів, не ґрунтуються на законі та не підтверджені поданими доказами.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (стаття 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи у разі порушення прав власника (стаття 393 ЦК України).

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13. Позивач не довела, які її права, свободи чи інтереси порушено у зв`язку з видачею оспорюваного державного акта, а також які дійсно перешкоди їй чиняться та у який спосіб.

Доводи апеляційної скарги є тотожними з доводами позовних вимог і не спростовують правильності висновків суду, тому не дають підстав для її задоволення.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2018 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що судами не враховано фактичну відсутність будинку АДРЕСА_1 , що виключає можливість передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за цією адресою. При цьому, як стверджує заявник, відсутні також документи на користування цією земельною ділянкою. Відповідно до оскаржуваної ухвали Львівської міської ради у приватну власність передана земельна ділянка, площею 0, 0504 га, коли отриманий у спадщину будинок розташований на земельній ділянці площею 325, 5 кв. м. Під час виготовлення та погодження технічної документації межі земельної ділянки, яка передавалась у приватну власність ОСОБА_3 , не погоджувались із суміжними землекористувачами. Посилання судів на рішення суду, яким затверджено акт узгодження і встановлення меж між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є формальним, оскільки межі земельних ділянок в натурі не відповідають реальним розмірам. Зважаючи на наведене, ОСОБА_1 вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано до спірних правовідносин правила статей 116, 152 ЗК України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) та статті 263 ЦПК України.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 грудня 2004 року.

Судом встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа № 2 П-261/06 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Третьої Львівської державної нотаріальної контори, третя особа - Львівське обласне державне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про визнання недійсним заповіту, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на будинок АДРЕСА_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2006 року у позові ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю і таке рішення набрало законної сили.

ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до Львівської міської ради про визнання за нею права власності на земельну ділянку, яка була надана для обслуговування будинку АДРЕСА_1 , але рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2007 року у справі

№ 2-93/07 у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

ОСОБА_1 подала адміністративний позов до виконкому Львівської міської ради, треті особи: Львівське міське управління земельних ресурсів, управління природних ресурсів та врегулювання земельних відносин Львівської міської ради, ОСОБА_2 , про визнання частково нечинним рішення виконкому Львівської міської ради від 06 лютого1998 року № 51 про закріплення земельної ділянки за ОСОБА_5 на АДРЕСА_1 . Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2006 року у справі № 2а-389/2006 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Зазначені судові рішення набрали законної сили.

Відповідно до ухвали 10 сесії 5 скликання Львівської міської ради від 10 липня 2008 року № 2042 ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0, 0504 га, у АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_1 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 , видано ОСОБА_3 30 вересня 2009 року.

Судами також встановлено, що ОСОБА_1 є суміжним землекористувачем земельної ділянки і власником будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Львівського міськвиконкому від 06 лютого 1998 року № 51

«Про інвентаризацію земель м. Львова» встановлено, що згідно з

земельно-кадастровими даними у фактичному користуванні власника будинку АДРЕСА_2 га.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 червня 2007 року у справі № 2-93/07 затверджено акт узгодження і встановлення меж від 11 травня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Крім того, визначено порядок користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 відповідно до плану-схеми земельної ділянки, площею 0, 052 га, відповідно до рішення Львівської міської ради від 06 лютого 1998 року № 51.

Згідно з рішенням виконкому Львівської міської ради від 06 лютого 1998 року № 51 «Про інвентаризацію земель м. Львова» за будинком АДРЕСА_1 земельна ділянка, площею 0, 052 га.

У висновку «Про наявність містобудівельних обмежень щодо користування земельною ділянкою» від 10 січня 2006 року зазначено, що Управління архітектури і містобудування Львівської міської ради погоджує надання у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Львові, площею 0, 504 га, у тому числі 0, 0003 га під будівлю в червоних лініях, громадянці ОСОБА_3 для обслуговування будинку.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм ЗК України та ЦК України, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на момент отримання свідоцтва про право власності на спадщину від 28 грудня 2004 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Разом з тим за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати таке.

За змістом статті 377 ЦК України (у редакції, чинній на момент отримання свідоцтва про право власності на спадщину від 28 грудня 2004 року)до особи, яка придбала жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята жилим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відповідно до частин другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Аналіз змісту наведених норм права дає підстави для висновку про загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Оцінюючи доводи касаційної скарги щодо незаконного отримання ОСОБА_2 державного акта на земельну ділянку, право користування якою перейшло до заявника, Верховний Суд врахував, що відповідно до частини першої статті 118 ЗК України (у редакції, чинній на момент отримання державного акта на право власності на земельну ділянку) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Таким чином, землекористувачі земельних ділянок, правомірно наданих їм у користування, мають право на передачу їх у власність.

На момент приватизації земельної ділянки право користування нею відповідно до частини другої статті 377 ЦК України, статті 1225 ЦК України перейшло до ОСОБА_2 у зв`язку з набуттям права власності у порядку спадкування на житловий будинок, а тому ОСОБА_2 як землекористувач набула право на приватизацію земельної ділянки, відведеної для обслуговування будинку, право власності на який перейшло до відповідача у порядку спадкування.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (частина перша статті 153 ЗК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що внаслідок приватизації зазначеної земельної ділянки в цілому за ОСОБА_2 не відбулось порушення прав позивача, які б підлягали судовому захисту шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Судом враховано, що правило частини першої статті 120 ЗК України за своїм змістом є загальним. Нею передбачена лише можливість переходу до набувача будівлі чи споруди права власності на земельну ділянку або її частину. Тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає не норма частини першої статті 120 ЗК України, а частина перша статті 377 ЦК України та стаття 1225 ЦК України, якими передбачено, що в таких випадках до набувача житлового будинку, інших будівель чи споруд переходить право користування на земельну ділянку, що є спеціальною нормою у регулюванні спірних правовідносин.

Якщо співставити обсяг регулювання статей 377, 1225 ЦК України та статті 120 ЗК України, то норми будуть мати однаковий предмет правового регулювання, проте статті 377, 1225 ЦК України запроваджено законодавцем пізніше у часі, тому за темпоральним принципом вирішення колізій норм права саме їм необхідно надати перевагу під час визначення належної до застосування правової норми.

Враховуючи принцип неподільності юридичної долі при переході прав на нерухоме майно та на земельну ділянку, на якій воно розташоване, необхідно зробити висновок, що права на земельну ділянку слідують за правами на нерухоме майно, яке придбаває особа. Такий висновок було зроблено у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі

№ 6-2225цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16, і підстав для відступу від наведених правових позицій Верховний Суд не встановив.

Зважаючи на наведене, висновки судів про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову є обґрунтованими.

Звернувшись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами, що приватизація земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, отриманий відповідачем у спадщину, порушує її законні права, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову повністю.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

Доводи касаційної скарги, що будинку не існувало на час передачі спірної ділянки, відхилені Верховним Судом, оскільки підлягали перевірці та оцінці судами першої та апеляційної інстанцій, не знайшли свого підтвердження та не мають правового значення для вирішення спору по суті, оскільки судами встановлено, що ОСОБА_2 набула право власності на будинок у порядку спадкування, а його знищення не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою, що правомірно виникло раніше цього моменту.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог процесуального закону повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, правильно встановили правовідносини, що склалися й дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволення позову.

Верховний Суд встановив, що суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної

інстанцій - залишенню без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко