Справа № 175/4901/18
Провадження № 2/175/1582/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

26 червня 2019 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бойко О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сотник Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: виконавчий комітет Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого зазначила, що віна є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному домоволодінні також зареєстрований його онук, відповідач по справі, ОСОБА_4 , який у свою чергу, починаючи з 2012 року, у вказаному будинку не проживає та його особисті речі там відсутні, проте у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає та причини такої відмови жодним чином не пояснює. Разом з тим, позивачка зазначив, що через реєстрацію відповідача несе додаткові витрати по сплаті комунальних та інших послугах, щодо утримання даного будинку, тому він змушений звернутися до суду з вимогами визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.

У судове засідання представник позивача надав заяву у якій вимоги підтримала у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Ухвалою суду від 18.12.2018 року відкрито провадження у даній справі та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України.

Представник третьої особи до суду не з`явився, що не перешкоджає можливості розгляду справи без їх участі.

Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним №140901585 від 10.10.2018 року та відповідним листом з КП «БТІ» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області.

Відповідно до довідки виданої виконкомом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області №3621 від 30 жовтня 2018 року в належному позивачу домоволодінні також зареєстрований його онук, відповідач по справі - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 2012 року, там не проживає, його особисті речі в будинку відсутні, та у добровільному порядку знятися з місця реєстрації за вказаною адресою відмовляється.

Так, відповідно до п. 39 постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Проте, як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, відповідач лише зареєстрований за вищезазначеною адресою, однак фактично у квартирі не проживає, особистих речей там не має, комунальних послуг не сплачує, та будь-яких грошових коштів на утримання майна не надає.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Права власника житлового будинку чи квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Частиною 1 ст. 156 ч. 1 ст. 165 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Це дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6 ст.29 ЦК України). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК України). У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання ,що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» за №2 від 12 квітня 1985 року зазначено, що судам, що у справах цієї категорії необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 роз`яснив наступне: «Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить віл вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української PCP, ст. 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилам приміщенням: про визнання особи безвісно відсутньою: про оголошення фізичної особи померлою».

ВСУ зазначив: «Власник житла усуває перешкоди в користуванні цим житлом зареєстрованою особою шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрацію (ВСУ від 16.11.2016 року №6-709цс16).

Відповідно до п. 3 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016року №207 реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради).

Відповідно до п. 26 Правил Реєстрації місця проживання, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, як таких, що знайшли своє об`єктивне підтвердження, і тому вони підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 386, 391, 393, 405 ЦК України, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: виконавчий комітет Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2 ) суму судового збору у розмірі 704,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко