Справа № 2-783/2004
Провадження № 4-с/635/9/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2019 року

смт. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - Токарєвої Н.М.,

секретар судового засідання - Кондратенко Л.І.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

особа, на рішення

якої подається скарга: Богодухівський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у

Харківській області,

заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, заінтересована особа: ОСОБА_2 на неправомірну бездіяльність державного виконавця, -

В С Т А Н О В И В :

22 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду засобами поштового зв`язку зі скаргою на неправомірну бездіяльність державного виконавця Богодухівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо зняття арешту з його майна, накладеного згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.10.2004 державного виконавця Богодухівського РУЮ Бабенка О.О. за виконавчим листом № 2-783. Просив суд зобов`язати державного виконавця Богодухівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області зняти арешт на його майно та внести відповідні відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості. Просив скаргу розглянути за його відсутності.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ще в 2005 році ним було виконано рішення суду та повністю погашено заборгованість у цивільній справі № 2-733/2004 на користь стягувача в сумі 5946,03грн. Виконавчі дії не проводились. В листопаді 2018 року під час укладення правочину щодо нерухомого майна заявник дізнався, що було відкрито виконавче провадження та на все належне йому майно державним виконавцем Богодухівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області було накладено арешт, про що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості було внесено відомості. Звернувшись до Богодухівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області з вимогою про зняття арешту з його майна, отримав відповідь про те, що у ВДВС на виконанні дане виконавче провадження не перебуває, для зняття арешту підстав не має, тож ОСОБА_1 вимушений звернутися до суду з цією скаргою.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 березня 2019 року скарга ОСОБА_1 призначена в судове засідання на 03 квітня 2019 року о 15 год. 10 хв.

ОСОБА_1 подано до суду клопотання про слухання справи за його відсутності.

Начальником Богодухівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області надіслано суду пояснення по скарзі, в яких повідомлено, що виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 5946,03грн. на підставі виконавчого листа № 2-783, виданого Харківським районним судом Харківської області 03.09.2004, на виконанні у відділі не перебуває. Зазначений виконавчий документ надходив на виконання у 2014 році, але згідно п. 2, п. 3 розділу ХІ правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.06.2017 за № 699/30567 за закінченням строку зберігання матеріали знищені, поновити виконавчі провадження за 2004 та 2005 рік не уявляється можливим, оскільки вони велись на паперових носіях, державний виконавець ОСОБА_4 О. не працює у відділ, тож не має законних підстав для зняття арешту.

Заінтересована особав судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином, відзиву та заяву про розгляд справи у його відсутність суду не надав, тож справа розглядається за його відсутності.

Інших клопотань та заяв від учасників до суду не надходило.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

За приписами ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 вересня 2004 року у цивільній справі № 2-783/2004 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 245,00грн. в рахунок заборгованості орендної плати за договором оренди земельної ділянки від 26.12.2000, пеню в розмірі 0,2% від невиплаченої суми в сумі 105,12 грн., суму боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 31,75грн., 450,00грн. в рахунок заборгованості по орендній платі за договором оренди земельної ділянки від 16.12.2002, 3% річних від суми прострочення за договором від 16.12.2002 в розмірі 94,50грн., суму боргу з урахування індексу інфляції в розмірі 19,66 грн., 5000,00грн. відшкодування моральної шкоди та стягнуто державне мито в дохід держави.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.10.2004 державним виконавцем Богодухівського РУЮ Бабенком О.О. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-783, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 та заборонено його відчужувати, про що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомості зареєстровано обтяження, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав від 27.11.2018 № 147037006.

ОСОБА_1 протягом 2005 року виконано рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 вересня 2004 року у цивільній справі № 2-783/2004 та повністю погашено заборгованість, про що свідчать копії квитанцій, наданих ОСОБА_1 в матеріали справи.

Начальником Богодухівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 про зняття арешту з його майна, листом від 12.02.2019 повідомлено, що виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 5946,03грн. на підставі виконавчого листа № 2-783, виданого Харківським районним судом Харківської області 03.09.2004 на виконанні у відділі не перебуває. Згідно п. 2, п. 3 розділу ХІ правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 08.06.2017 за № 699/30567 за закінченням строку зберігання матеріали знищені, інші виконавчі документи про зняття арешту з майна ОСОБА_1 до відділу не надходили, тож не має законних підстав для зняття арешту.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, у статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Пунктами 2, 11-12, 14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді справ за скаргами сторін виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні керуватися положеннями Конституції України, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), законами України: від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу», від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження), іншими нормативно-правовими актами, які регулюють примусове виконання судових рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, тощо. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку (частина друга статті 82 Закону про виконавче провадження). Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК), незалежно від місця виконання судового рішення.

Згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Частина 4 та ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, однією з яких є надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

За ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень пунктів 9.9, 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року N 2274/5, передбачено, що строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством.

Завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт.

Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою.

З наведених норм законодавства випливає, що знищенню підлягають тільки завершені виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчились, а тому, з урахуванням листа Начальника Богодухівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 03 червня 2019 року про знищення виконавчого провадження відносно ОСОБА_1 , таке виконавче провадження є завершеним, що мало стати наслідком для зняття накладеного на майно позивача арешту.

Однак, у зв`язку з тим, що виконавче провадження було знищено, тож у державного виконавця відсутні підстави для прийняття рішення про зняття арешту з майна боржника.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Суд, системно аналізуючи норми діючого законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між сторонами, дослідивши і належно оцінивши зібрані у справі докази, приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки державним виконавцем приймаються відповідні рішення тільки під час здійснення виконавчих дій в межах відкритого виконавчого провадження.

Керуючись ст.ст. 12, 78, 80, 81, 141, 260-261, 447-451 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, заінтересована особа: ОСОБА_2 на неправомірну бездіяльність державного виконавця- відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала відповідно до Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України 2147-VIII 03.10.2017, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка її оскаржує, протягом п`ятнадцяти днів з дня складення судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Н.М. Токарєва