Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 266/2291/17

провадження № 61-3578св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Баркова В. М., Зайцевої С. А., від 13 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовних заяв та їх обґрунтування

У червні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 лютого 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Своїм підписом у заяві-анкеті відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, внаслідок чого станом на 28 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі

32 332,86 грн, з яких: 5 866,41 грн - заборгованість за кредитом,

21 314,12 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом,

3 136,48 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн - штраф (фіксована частина), 1 515,85 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором від 22 лютого 2010 року.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 пред`явив зустрічний позов до

ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування моральної шкоди у розмірі

10 тис. грн, заподіяної неправомірними діями відповідача. Вказав, що моральна шкода завдана незаконними вимогами банку протягом 2016 та 2017 років про сплату на користь банку грошових коштів у різних розмірах, які висувалися шляхом надсилання ПАТ КБ «ПриватБанк» текстових повідомлень та здійснення дзвінків на його особистий номер мобільного телефона; розміщення у будинку та перед квартирою, де він мешкає, оголошень конфіденційного та образливого змісту, які зачіпають його гідність, з вимогами прибути та виконати дії по погашенню заборгованості за кредитом, а також погрозами демонтувати двері у його відсутності, накласти стягнення на квартиру, в якій він проживає, оголосити його в розшук; недостовірних повідомлень про необхідність прибути до органів виконавчої служби для зняття арешту з його майна та закриття провадження після сплати відповідної грошової суми, а також публічних звернень до мешканців будинку з проханням повідомити наявну про нього інформацію у зв`язку із оголошенням його у розшук. Зазначені дії банку порушують вимоги закону щодо забезпечення банківської таємниці та конфіденційності інформації щодо клієнта та призвели до розголошення його персональних даних й відомостей про його матеріальний стан, у результаті чого з вини банка він був вимушений надавати пояснення на запитання мешканців його будинку, які є для нього сторонніми людьми, приймати заходи для отримання інформації про арешт належного йому майна, що принизило його честь, гідність та спричинило моральні страждання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області, у складі судді Митрофанової Є. Г., від 18 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 10 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з досліджених письмових доказів встановлено, що мають місце істотні розбіжності умов кредитного договору з наведеними у позові обставинами. Договір кредиту не містить такої умови, як розмір грошових коштів, а довідка про умови кредитування за відповідним типом картки не є належним доказом узгодження умов кредитного договору між сторонами. Анкета-заява відповідача від 22 лютого 2010 року хоча і має письмову форму, однак за своїм змістом та правовим характером не відповідає вимогам закону, встановленим до кредитного договору, не може свідчити про його укладення та не є підставою для застосування наслідків неналежного виконання зобов`язань і нарахувань за кредитом. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Умови та Правила надання банківських послуг підписані відповідачем і саме їх розумів ОСОБА_1 , підписуючи заяву про надання кредиту. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що неправомірними діями працівників

ПАТ КБ «ПриватБанк» права ОСОБА_1 порушені та потребують захисту, ураховуючи те, що поширена банком інформація не відповідає дійсності, є негативною, та такою, що порушує честь і гідність позивача у розумінні статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 18 жовтня 2017 року скасовано. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором

від 22 лютого 2010 року у розмірі 27 180,53 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 5 866,41 грн, заборгованості по процентам - 21 314,12 грн. В іншій частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно із заявою ОСОБА_1 від 22 лютого 2010 року, підписання якої він не заперечував, позичальник ознайомився та погодився з Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг (виконання робіт), а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Своїм підписом позичальник підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПАТ КБ «ПриватБанк». Одночасно клієнт виразив згоду з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Отже, позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження укладення між сторонами договору та порушення позичальником умов кредитного договору, що полягало у невиконанні відповідачем договірних зобов`язань у визначений у договорі строк. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що позичальник не користувався кредитними коштами, оскільки кредитна картка була видана з нульовим кредитним лімітом. Позичальник не підписував Умови та Правила надання банківських послуг та не був з ними ознайомлений. Суд апеляційної інстанції помилково не застосував наслідки спливу строків позовної давності. Вважає, що неправомірними діями банку йому було завдано моральної шкоди.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

01 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 лютого 2010 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до умов кредитного договору, укладеного сторонами 22 лютого 2010 року, ОСОБА_1 в рамках кредитного продукту «Універсальна 55 днів пільгового періоду» отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на залишок заборгованості.

ОСОБА_1 була видана кредитна картка № НОМЕР_1 зі строком дії до січня 2013 року (а. с. 57). У подальшому карта була перевипущена, що передбачено умовами договору, і новий строк дії картки НОМЕР_2 визначено до серпня 2016 року.

Згідно виписки по картковому рахунку № НОМЕР_1

ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та здійснював їх часткове повернення. Умови кредитного договору щодо щомісячної сплати кредиту і відсотків були порушені позичальником (а. с. 60-64).

Відповідно до розрахунку, наданого банком станом на 28 лютого 2017 року, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 22 лютого 2010 року становить 32 332,86 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 5 866,41 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 21 314,12 грн, заборгованість за пенею та комісією -

3 136,48 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1 515,85 грн.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Одним із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 22 лютого 2010 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав позичальник), стягнути, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування процентів, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 22 лютого 2010 року, посилався на тарифи обслуговування кредитних карт та Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи 22 лютого 2010 року анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин

(22 лютого 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 червня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у редакціях, що найбільш сприятливі для інтересів фінансової установи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний зміст запропонованих відповідачу Умов та Правил надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що була встановлена на час укладення із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують цих обставин.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України, 2004 року, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічна норма міститься й у частині шостій статті 81 чинної редакції ЦПК України.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнаються позичальником, а також з урахуванням того, що ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Враховуючи вищевказані обставини, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції зробив суперечливий, та такий, що ґрунтується на припущеннях висновок про наявність правових підстав для стягнення на користь банку 21 314,12 грн процентів за користування кредитом як таких, що передбачені договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у частині стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Також колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 22 лютого 2010 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником грошові кошти, що підтверджується випискою по рахунку, не повернуті, кредитну карту було перевипущено у січні 2013 року зі строком дії до серпня 2016 року (остання операція проведена 04 липня 2014 року), а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за основною сумою кредиту у розмірі 5 866,41 грн, оскільки банк має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Посилання касаційної скарги на те, що позичальник не користувався кредитними коштами, оскільки банком було встановлено нульовий кредитний ліміт, спростовуються випискою з рахунку, відповідно до якого кредитний ліміт було збільшено, а позичальник користувався зазначеними грошовими коштами.

З урахуванням вищенаведених обставин, висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення моральної шкоди у зв`язку із їх безпідставністю є обґрунтованим.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції у цій частині. Підлягає скасуванню також рішення суду апеляційної інстанції у частині стягнення судового збору. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги та відмовою у задоволенні позовних вимог у частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь

ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем при поданні касаційної скарги, із урахуванням пропорційної до задоволених позовних вимог частини судового збору, сплаченого банком при поданні позову та апеляційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2017 року у частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за кредитним договором

від 22 лютого 2010 року в сумі 21 314,12 грн та судового збору скасувати.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 18 жовтня 2017 року у цій частині залишити в силі.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 ) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі

30 (тридцять) грн 50 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович