ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів , -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що рішенням Царичанського районного суду від 03 червня 2016 року поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За відповідачем було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 . Право власності на Ѕ вказаного житлового будинку залишилося за нею.

Стверджує, що протягом періоду часу з червня 2016 року по теперішній час відповідач, як власник половини житлового будинку, самоусунувся від сплати комунальних платежів по утриманню будинку. Тому вона, як співвласник житлового будинку сплачувала за весь зазначений період сама комунальні платежі за електроенергію, що підтверджує довідкою-розрахунком та копіями квитанцій.

Зважаючи на те, що відповідач є співвласником 1/2 частки житлового будинку, то вважає, що на нього законом покладений обов`язок брати участь у витратах по утриманню спільного з нею майна, зокрема щодо оплати комунальних послуг, які надаються до цього будинку.

При цьому вважає, що фактичне не проживання відповідача у житловому будинку не свідчить про відсутність обов`язку останнього, як власника житлового будинку, утримувати своє житло, що підтверджується положеннями ч.2 ст. 317 ЦК України, згідно яких на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Посилається на те, що згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , - оплата на рахунок ПАТ ДТЕК «Дніпрообленерго» за спожиту електроенергію, в період з 06.2016 року по 12.2016 року склала 4 189.56 грн., в період з 01.2017 року по 12.2017 року 6 214.40 грн., в період з 01.2018 по 09.2018 року 3 697 грн., а всього в період з 06.2016 року по 09.2018 року 14 079.96 грн, а тому половина з цієї суми 7 039.98 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи вищевикладене, просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування 1/2 частини витрат на комунальні послуги до житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , у період з червня місяця 2016 року по вересень місяць 2018 року в розмірі 7039,98 грн., а також судові витрати по справі (а.с.2-5).

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування 1/2 частини витрат на комунальні послуги до житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований АДРЕСА_1 , за період з червня місяця 2016 року по вересень місяць 2018 року, в розмірі 7 039, 98 грн.

Вирішено питання щодо судового збору (а.с.64-66).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 в користуванні його часткою спільного майна, у зв`язку з чим останній не користується своєю часткою. Він не проживає у житловому будинку та відповідно не отримує комунальних послуг, а отже, не має сплачувати за ті послуги, які він не отримував (а.с.72-76).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 За ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований АДРЕСА_1 (а.с. 26-32).

ОСОБА_1 є співвласником відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності.

З червня 2016 року по теперішній час ОСОБА_1 не проживає у вказаному будинку, витрати на утримання майна не несе, що визнається і не оспорюється сторонами в даній справі.

Згідно виписки з особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 оплата на рахунок ПАТ ДТЕК «Дніпрообленерго» за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 06.2016 року по 12.2016 року склала 4 189.56 грн., в період з 01.2017 року по 12.2017 року 6 214.40 грн., в період з 01.2018 по 09.2018 року 3 697 грн., а всього в період з 06.2016 року по 09.2018 року 14 079.96 грн. (а.с. 9-10), що підтверджується також і розрахунковою книжкою за електроенергію позивачки ОСОБА_2 (а.с.12-17).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 544 ЦК України позивач має право на зворотну вимогу (регресу) до відповідача у частці, що припадає на нього у праві власності, тобто на 1/2 частину всіх витрат, які були сплачені відповідно до ст.13 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», що з червня місяця 2016 року по вересень місяць 2018 року складає 7 039.98 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У положенні ст. 13 Конституції України закріплено важливий принцип інституту права власності "власність зобов`язує". Кожен власник відповідно своєї частки має брати участь в різноманітних витрат, пов`язаних з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов`язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ОСОБА_2 належними доказами, зокрема випискою з особового рахунку № НОМЕР_1 , розрахунковою книжкою за електроенергію, копіями відповідних квитанцій, підтвердила, що витрати за спожиту електроенергію, в період з 06.2016 року по 12.2016 року склала 4 189.56 грн., в період з 01.2017 року по 12.2017 року 6 214.40 грн., в період з 01.2018 по 09.2018 року 3 697 грн., а всього в період з 06.2016 року по 09.2018 року 14 079.96 грн. (а.с.12-17).

Матеріалами справи підтверджено, що за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований АДРЕСА_1 (а.с. 26-32).

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що відповідач є співвласником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , то на нього законом покладений обов`язок брати участь у витратах по утриманню спільного з позивачем майна, зокрема щодо оплати комунальних послуг, які надаються до цього будинку.

У зв`язку з цим, установивши, що відповідач самоусунувся від тягаря утримання майна, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо стягнення з нього відповідної частки понесених позивачем витрат на утримання спільного з позивачем майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_1 в користуванні його часткою спільного майна, у зв`язку з чим останній не користується своєю часткою, не заслуговують на увагу, оскільки статті 322, 360 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, не пов`язують виникнення в особи зобов`язання брати участь у витратах на управління спільним майном з будь-якими обставинами, як-то користування чи не проживання співвласника.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: