КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Київ

Справа № 357/7205/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2019 року, ухвалене у складі судді Ярмоли О.Я.,

у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСББ «Добробут» про стягнення суми боргу,

встановив:

У червні 2018 року позивач КП «Білоцерківтепломережа» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа - ОСББ «Добробут» про стягнення суми боргу за період з 01.07.2001 року по 01.06.2018 року у розмірі 97 746 грн. 13 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що КП «Білоцерківтепломережа» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідач не сплачує кошти за надані послуги з опалення та підігріву води за затвердженими в установленому порядку тарифами, в зв`язку з чим за нею рахується заборгованість перед КП «Білоцерківтепломережа».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, директор Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» - Безукладніков В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що судом не було вивчено зміст рішення Білоцерківської міської ради №228 від 28.07.2000 року «Про порядок розрахунків населення за надані послуги з гарячого водопостачання і теплопостачання», згідно з яким в 2000 році функції по збору платежів за надані послуги теплопостачання від ЖЕКів міста були передані виробнику послуг , тобто відповідачу. На виконання даного рішення ЖЕК №1 передав КП «Білоцерківтепломережа» всю необхідну інформацію щодо споживачів, зокрема документацію та інформаційні дані по житловому будинку АДРЕСА_1 ) актом пронумерованих квартир, особових рахунків, розміру опалювальної площі, кількості членів сім`ї та інші, а відповідач прийняв всю інформацію від ЖЕКу за відповідним актом.

Після вчинення зазначених дій позивачем з 2000 року вже надавалися послуги теплопостачання споживачам житлових будинків напряму, з якими укладалися договори про надання послуг та відкривалися особові рахунки. Тобто, нарахування по спірних об`єктах (приміщеннях) проводилися позивачем згідно усіх вище перелічених інформаційних даних, що були передані позивачу від ЖЕК № 1. Однак, судом зазначене не було взято до уваги і, відповідно, зроблено невірний висновок про те, що виконавцем послуги був ЖЕК №1.

Крім того, судом встановлено, що право власності на зазначене нежитлове приміщення та квартири оформлялися відповідачем протягом 2002 року, тобто через два роки після фактичної передачі ЖЕКом технічних та інших даних по них. Про свої дії, зокрема про отримання (встановлення) права власності на ці об`єкти та їх переобладнання, чи будь - які інші зміни та наміри, відповідач не повідомив позивача, як виконавця послуг, жодним можливим чином. Тобто, позивачу не було повідомлено, а отже не було відомо про наміри та будь-які дії відповідача щодо його відключення від послуг централізованого опалення та переобладнання приміщення з житлового в нежитлове, що в першу чергу, тягне за собою застосування виконавцем послуг тарифів щодо нарахувань за послуги теплопостачання згідно встановлених тарифів для населення чи суб`єктів господарювання.

Фактично відповідач самовільно вчинив дії по відключенню від централізованої системи теплопостачання житлового будинку, не повідомивши про це теплопостачальну організацію та не надавши відповідні технічні та правовстановлюючі документи, що як наслідок, слугувало би підставою для врегулювання питання проведення такого відключення згідно діючих на той час технічних правил та вимог, а також в подальшому і підставою, як для припинення нарахувань, так і зняття його з абонентського обліку (розірвання договору).

Судом, також не враховано пояснення позивача, що всі внутрішньобудинкові системи централізованого опалення протягом спірного періоду та до цього часу перебували та перебувають на балансі позивача, а відповідно відповідачу при намірах провести відключення від системи ЦО зазначених нежитлових приміщень, необхідно було звернутися за дозволом не лише до ЖЕК № 1, а і до теплопостачальної організації (позивача). В зв`язку з такими діями (бездіяльністю) відповідача, у позивача не виникало правових підстав для припинення нарахувань за послуги теплопостачання та зняття його з абонентського обліку.

Також суд не звернув уваги на наявну в матеріалах справи довідку КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 08.05.2015 року, в якій зазначено, що станом на 01.01.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 ) було зареєстровано за ОСОБА_1 .

Крім того, відповідно до Витягу із інвентаризаційної справи в оціночному акті, який був наданий в судовому засіданні представником КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації»), розділ «Технічні характеристики нежитлового приміщення АДРЕСА_21 чітко визначено, що приміщення облаштоване централізованим опаленням. При цьому, судом також не було взято до уваги твердження позивача, щодо вимог пункту 34 Правил надання послуг населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення від 30 грудня 1997 року № 1497, які діяли в той час, про те, що споживач не має права самовільно, з порушенням проектних рішень переобладнати і використовувати не за призначенням та псувати санітарно-технічне обладнання житлових будинків і житлових приміщень. Факт такого відключення є порушенням вимог чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Вважає рішення суду законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що посилання позивача про те, що починаючи з 2001 року і по даний час надавав комунальні послуги з централізованого опалення (ЦО) та гарячого водопостачання до житлових квартир АДРЕСА_5 ; № АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_7 , які належать відповідачу ОСОБА_1 , не відповідає дійсності, оскільки починаючи з 25.06.2002 року (рішення Білоцерківської міської ради №213) не існує таких квартир як АДРЕСА_22 . Відповідно до Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» площею 113,4 кв.м. за адресою будинок АДРЕСА_9 . Перепланування житлових приміщень в нежитлові здійснювалось на підставі технічної документації (проекту) згідно рішення Білоцерківської міської ради №169 від 17.05.2002 року.

Зазначає, що допитаний в судовому засіданні спеціаліст ОСОБА_2 (інспектор БТІ) надав для огляду оригінал інвентаризаційної справи і пояснив, що на аркуші справи 21 на плані 2-го поверху під номером 9 в тех. документації на нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» по АДРЕСА_9 запроектовано індивідуальне опалення (котельню з газовим опаленням). Таким чином центральне опалення (ЦО) було відключено в 2002 році і обладнано індивідуальне опалення згідно проекту та на підставі рішення Білоцерківської міської ради щодо переобладнання житлових приміщень в нежитлове. Вважає, що у позивача відсутня правова підстава стягувати плату за ненадані послуги з центрального опалення, які він надавав, нібито, в неіснуючі житлові приміщення.

Крім того, посилання позивача, як на підставу стягнення боргу за послуги з центрального опалення, на Правила надання населенню послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 є недопустимим, оскільки згідно ст.58 Конституції України, закони і нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі.

У відзиві на апеляційну скаргу голова ОСББ «Добробут» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін. Вважає рішення суду законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що індивідуальне опалення спірного приміщення фактично діє з 2002 року. Відключення центрального опалення здійснювала організація, яка була балансоутримувачем. Позивач був виконавцем послуг з теплопостачання, однак ніколи не був балансоутримувачем. Балансоутримувачем був ЖЕК-1, а в подальшому ОСББ «Добробут».

В судовому засіданні представник позивача Колесник Т.А. підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції - законним і обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник третьої особи ОСББ «Добробут» в судове засідання не з`явився, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що по особовому рахунку № НОМЕР_3 та особовому рахунку НОМЕР_2, які відкриті на ім`я ОСОБА_1 , починаючи з 01.07.2001 року по 01.06.2018 року позивач нарахував заборгованість за опалення та підігрів води в розмірі 49366,40грн. Наведене підтверджується наданими до позову розрахунковими листами абонента.

При уточненні позовних вимог від 17.09.2018 року позивач направив суду інші розрахункові листи абонента ОСОБА_1 та зазначив, що по особовому рахунку № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 та особовому рахунку НОМЕР_2, які відкриті на ім`я ОСОБА_1 , починаючи з 01.07.2001 року по 01.06.2018 року за відповідачем рахується борг на суму 97746 грн. 13 коп. (т.1 а.с.94-110). Однак відповідач, починаючи з липня 2001 року не здійснила жодної оплати на користь позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2001 року відповідач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі №1954 приватного нотаріуса Корнійчука В.І., набула у власність квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 59,9 кв.м. (житловою площею 42,6 кв.м.).

05.07.2001 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі №3392 приватного нотаріуса Корнійчука В.І., набула у власність частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 34,5 кв.м. (житловою площею 24,5 кв.м.).

04.07.2001 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально та зареєстрованого в реєстрі №3365 приватного нотаріуса Корнійчука В.І., відповідач набула у власність частину квартири АДРЕСА_11 загальною площею 25,8 кв.м. (житловою площею 18,3 кв.м.).

17.05.2002 року згідно з рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради №169 відповідачу було надано дозвіл на переобладнання її квартир АДРЕСА_12 в нежитлове приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» (т.1 а.с.69).

Встановлено, що 25.06.2002 року на підставі рішення Білоцерківської міської ради №213 ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення площею 113,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_13 (т.1 а.с.70).

Виконавцем послуг в буд. АДРЕСА_9 була ЖЕК №1 , оскільки вказаний будинок станом на 2001 -2002 рік перебував на балансі ЖЕК №1. З наданої суду технічної документації встановлено, що ЖЕК №1 надала згоду на відключення відповідача від мережі ЦО.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, у передбачений законом спосіб відповідач в 2002 році відмовилася від послуг позивача, погодивши це з житлово-експлуатаційною конторою, яка безпосередньо надавала споживачеві комунальні послуги в буд. АДРЕСА_9 . Відповідно до Акта про приймання в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкта від 12.12.2001 року, опалення нежитлового приміщення площею 113,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_13 здійснюється індивідуальною теплогенераторною установкою на газу.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку при розгляді спору не підлягає доведенню правомірність відмови відповідача від послуг позивача, оскільки при дослідженні доказів та встановленні обставин (фактів), що обґрунтовують позовні вимоги, судом було встановлено, що не існує житлових квартир АДРЕСА_15 . Оскільки вказані квартири в 2002 році з дозволу та за рішенням Білоцерківської міської ради були переобладнані в нежитлове приміщення магазин «ІНФОРМАЦІЯ_2». Зазначене спростовує позовні вимоги до ОСОБА_1 , як власника трьох житлових квартир, та, як до споживача послуг КП БМР «Білоцерківтепломережа».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки житлових об`єктів, з вказаними позивачем розміром опалювальної площі, адресом та абонентом (споживачем), - не існує, відбулось переобладнання цих житлових квартир в 2002 році в одне нежитлове приміщення площею 113,4 кв.м. у відповідності до будівельного паспорта з встановленням газифікованої теплогенераторної, а позивач не надав жодного доказу, що КП БМР «Білоцерківтепломережа» надає послуги відповідачу в нежитлове приміщення площею 113,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_9 , то суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Проте колегія суддів не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції, вважає його таким, що не відповідає обставинам справи та зробленим з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 169 від 17 травня 2002 року дозволено ОСОБА_1 переобладнати власне нежитлове приміщення (колишні квартири АДРЕСА_16 під магазин «ІНФОРМАЦІЯ_2 », на що є згода житлово-експлуатаційної контори № 1 житлово-комунального господарства міськвиконкому ( а.с. 69, т.1).

25 червня 2002 року на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності не нежитлове приміщення, площею 113,4 кв.м., розташоване у АДРЕСА_18 ( а.с. 75, т. 1).

Разом з тим, посилаючись на акт приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта за грудень 2001 року - газифікація теплогенераторної установки, суд не прийняв до уваги ту обставину, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи , наданої суду для огляду КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації», відсутні дозволи на відключення належних відповідачу квартир ( в подальшому нежилого приміщення) від системи централізованого опалення багатоквартирного будинку.

Як зазначив представник КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» при огляді матеріалів інвентаризаційної справи, що підтверджується аудіо записом судового засідання суду першої інстанції 26 червня 2019 року, фахівцем БТІ була здійснена інвентаризація нежитлового приміщення 25 червня 2002 року та при огляді приміщення встановлено, що воно обладнане центральним опаленням, яке входить до системи центрального опалення багатоквартирного будинку. Повторний огляд приміщення здійснювався фахівцями БТІ 08 травня 2008 року, і станом на вказаний період часу змін у технічному стані приміщення не відбулось, тобто воно продовжувало бути обладнаним системою центрального опалення.

Зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про законність відключення відповідачем належного їй нежилого приміщення від системи централізованого опалення багатоквартирного будинку.

Таким чином, не зважаючи на наявність у матеріалах справи доказів про встановлення у нежитловому приміщенні відповідача та введення в експлуатацію теплогенераторної установки на газу, відповідачем не надано до суду доказів тих обставин, що в 2001-2002 роках належні їй квартири, а в подальшому - нежитлове приміщення були від`єднанні від системи центрального опалення будинку, і таке від`єднання було зафіксоване відповідним актом, складеним за участю представників теплопостачальної організації ( позивача).

Крім того, як вбачається з актів готовності до опалювального періоду та паспортів готовності до роботи в опалювальний період 2015-2016 років, 2017-2018 років будинку по АДРЕСА_18 , складених за участю голови ОСББ «Добробут» та представників КП «Білоцерківтепломережа», зазначено, що будинок має 8 квартир загальною житловою площею 295 кв.м. При цьому жодних даних про наявність у багатоквартирному будинку нежитлового приміщення, від`єднаного від системи ЦО, не зазначено.

Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача посилається на те, що від`єднання приміщення відповідача від системи централізованого опалення відбулось у 2002 році, тоді як Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, були затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, а Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання - затверджений Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22 листопада 2005 року, а тому положення вказаних нормативних актів не поширюються на споживачів, що уже провели від`єднання.

Проте вказані заперечення не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки в силу п.34 «Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 1997 року № 1497, що були чинним станом на 2002 рік, споживач не має права самовільно, з порушенням проектних рішень переобладнувати і використовувати не за призначенням та псувати санітарно-технічне обладнання житлових будинків і житлових приміщень.

Відповідно до роз`яснень, викладених Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України у листі № 19/15-284 від 26.09.2000 року «Щодо переобладнання санітарно-технічного обладнання житлових будинків і житлових приміщень» у разі відмови споживача від користування послугами з теплопостачання він має право розірвати договір та вимагати відключення відповідних мереж, але при цьому не повинні порушуватись санітарно-гігієнічні, теплотехнічні вимоги та експлуатаційні показники інших квартир багатоквартирних житлових будинків. Споживач повинен виконати заходи щодо забезпечення в суміжних приміщеннях вимог БНіП 2.04.05-91 «Опалення, вентиляція, кондиціонування», БНіП 3-79 «Будівельна теплотехніка», БНіП 2.08.01-89 «Жилі будинки». Ці заходи повинні бути узгоджені власником будинку, експлуатаційними службами, регіональними проектним інститутом та місцевими органами виконавчої влади.

Оскільки система централізованого опалення у будинку АДРЕСА_9 , що підтверджується вищевказаними актами готовності теплового господарства до роботи в опалювальний період, то право на роз`єднання централізованої системи опалення не є абсолютним, а може бути реалізоване споживачем лише за певних умов. Будь-яке втручання в систему ЦО без розробки проекту відключення від мереж централізованого опалення відповідно до встановленого порядку та проведення робіт з дотриманням всіх будівельних норм призводить до зміни гідравлічного опору, що погіршує роботу системи опалення, яка відноситься до інженерної системи будинку, як цілісного майнового комплексу.

Матеріали справи не містять відповідної документації, яка б засвідчувала факт відключення належного відповідачу приміщення від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання послуг з постачання тепла.

Враховуючи ту обставину, що матеріали інвентаризаційної справи КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» не містять документів, які б свідчили про від`єднання належного позивачу приміщення від системи централізованого опалення, а навпаки, при обстеженні фахівцями БТІ в 2002 році та в 2008 році було встановлено, що приміщення опалюється за допомогою системи центрального опалення, колегія суддів вважає недоведеною відповідачем ту обставину, що в 2002 році вона у встановленому законом порядку здійснила відключення належного їй приміщення від мережі централізованого опалення багатоквартирного будинку.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

У відповідності до пункту 25 Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

При цьому обов`язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (п. 2.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4).

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

За таких обставин, єдиною підставою для припинення відповідних нарахувань є акт про відключення, а сам факт проведення відповідачем відключення від системи централізованого опалення без дотримання відповідної процедури є самовільним, тому заперечення представника відповідача про неправомірність нарахування оплати за спожиту теплову енергію є безпідставним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192цс15 та постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1706цс15, «оскільки відповідачі відключилися від централізованого опалення з порушенням порядку передбаченим законодавством, тому вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання».

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення є безпідставними, оскільки житлових об`єктів, з вказаними позивачем розміром опалювальної площі, адресом та абонентом (споживачем), - не існує, відбулось переобладнання цих житлових квартир в 2002 році в одне нежитлове приміщення площею 113,4 кв.м.

Проте колегія суддів вважає зазначений висновок необґрунтованим, оскільки незалежно від типу приміщення (житлове / нежитлове), об`єкти теплопостачання є вбудованими у багатоквартирний будинок, система централізованого опалення є цілісним майновим комплексом багатоквартирного будинку, тому тип вбудованого у багатоквартирний будинок приміщення не впливає на порядок його відключення від мережі централізованого опалення.

Таким чином, не зважаючи на те, що позивачем нараховувалась плата за послуги теплопостачання відповідачу по трьох особових рахунках, на кожну із квартир, що були придбані позивачем за договорами купівлі-продажу в 2001 році, колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги про стягнення зазначеної суми заборгованості, оскільки відповідач визнає та підтверджено матеріалами справи, що саме ці три квартири були об`єднані відповідачем в одне нежиле приміщення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Як вбачається з наданих позивачем розрахункових листів абонента по особових рахунках № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, несплата відповідачем за послуги опалення має місце з квітня 2001 року, однак з даним позовом позивач звернувся до суду 29 червня 2018 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Подаючи відзив на позов, відповідач ОСОБА_1 також заявила про застосування наслідків спливу позовної давності ( а.с. 61, т. 1)

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України 2004 року є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України 2004 року, перериває перебіг строку позовної давності.

Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 та Верховним Судом у справі № 16-13753св18 у постанові від 23 травня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 23 вересня 2015 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь К ПБМР «Білоцерківтепломережа» заборгованості в сумі 12 563 грн. 50 коп. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 серпня 2017 року зазначений наказ було скасовано на підставі заяви ОСОБА_1 , яка вказувала, що у квартирі АДРЕСА_19 вона не проживає та не зареєстрована. ( а.с. 24, т. 1).

Таким чином, строк позовної давності було перервано видачею судового наказу 23 вересня 2015 року за заявою КП БМР «Білоцерківтепломережа».

Оскільки сплата комунальних послуг відбувається шляхом сплати щомісячних платежів, то право позивача вважається порушеним з моменту недотримання відповідачем сплати кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Враховуючи, що з даним позовом позивач звернувся 29 червня 2018 року, то трирічний строк після переривання строку позовної давності ( видачі судового наказу від 23 вересня 2015 року ) позивачем не пропущено.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за послуги з теплопостачання за період з вересня 2012 року ( за трьохрічний період часу до звернення з заявою про видачу судового наказу) по червень 2018 року.

У задоволенні позовних вимог за період з квітня 2001 року по серпень 2012 року - необхідно відмовити, оскільки відповідач звернулась до суду з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності.

Таким чином, за період з вересня 2012 року по червень 2018 року заборгованість відповідача по особовому рахунку № НОМЕР_1 становить 33 061 грн. 80 коп.; по особовому рахунку № НОМЕР_2 - 19 042 грн. 40 коп.; по особовому рахунку № НОМЕР_3 - 14 897 грн. 11 коп. Загальна сума заборгованості в межах позовної давності становить 67 001 грн. 31 коп.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позовних вимог, на суму 67 001 грн. 31 коп.

Відповідно до вимог ч. 1,2, 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (68,5%). Оскільки позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви - 1762 грн., за подання апеляційної скарги - 2643 грн., а всього - 4405 грн., то сума судових витрат, що підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, становить: 4405 грн. х 68,5% = 3017 грн. 43 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 червня 2019 року - скасувати та прийняти постанову:

Позов Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСББ «Добробут» про стягнення суми боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість на загальну суму 67 001 ( шістдесят сім тисяч одна) грн. 31 коп. та судові витрати по сплаті судового збору на суму 3017 грн. 43 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Сторони:

Позивач - Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа», ідентифікаційний код 04654336, адреса місцезнаходження: Київська область, м. Біла Церква, вул. Мережна, 3.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_20 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.