ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5847/19 Справа № 172/390/17 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Позов мотивований тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03 жовтня 2003 по 17 квітня 2014 року, який рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області розірвано. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час шлюбу ними було набуто спільне майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2019 року позов задоволено та ухвалено визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 ; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний житловий будинок набутий сторонами під час шлюбу, за грошові кошти, які є спільною сумісною власністю, а тому він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 17.04.2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 3 жовтня 2003 року виконкомом Чаплинської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області розірвано. Тобто сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 жовтня 2003 року по 17 квітня 2014 року.

За договором купівлі-продажу від 7 травня 2005 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_1 купив житловий будинок в АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці Чаплинської селищної ради Васильківського району.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.01.2007 року та технічного паспорту від 02.02.2005 року видно, що власником житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 .

З наданих відповідачем суду розписок встановлено, що він 7 травня 2005 року отримав від своєї матері ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 15077 грн. для купівлі спірного будинку та 7000 грн. для приватизації земельної ділянки на якій розташований будинок. При цьому сторони домовились, що вказані грошові кошти надано у борг терміном на 10 років і на вказаних у договорі умовах. Грошові кошти відповідач зобов`язався повернути у вказаний строк та на зазначених умовах.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що спірний житловий будинок набутий сторонами під час шлюбу, за грошові кошти, які є спільною сумісною власністю, то він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним і поділ сумісного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

У відповідності до абз. 4 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно, є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток та суд першої інстанції правильно визнав за позивачем 1/2 частині спірного майна.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок не є об`єктом спільної власності подружжя, оскільки він був придбаний за рахунок коштів його матері, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки факт позичання грошових коштів у матері відповідача для придбання домоволодіння, не є підтвердженням того, що майно придбано не за рахунок спільних грошових коштів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з 2014 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини, позивач добровільно відмовилася від володіння та користування будинком, з позовом до суду звернулась лише у квітні 2017 року, а отже строк позовної давності позивачем пропущено, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки факт припинення спільного проживання не може автоматично вважатись порушенням майнових прав особи.

Оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про задоволення позову та поділив майно у обраний позивачем спосіб.

За таких обставин рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення зустрічного позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко