КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа 755/832/19

12 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шкреда ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого позовна заява подана Головним територіальним управлінням юстиції у Київській області, до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області про забезпечення реалізації права доступу до дитини, -

в с т а н о в и в:

08 січня 2019 року Головне територіальне управління юстиції у Київській області, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області про забезпечення реалізації права доступу до дитини.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач та відповідачка є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьки дитини не були офіційно одружені та проживали разом у м. Києві з 2004 року. Дитина народилась та проживала в Україні з батьками і братом ОСОБА_5 . Через особисті непорозуміння сторони у справі перестали проживати разом і у листопаді 2016 року позивач зі старшим сином ОСОБА_5 повернувся до Австралії . Всі спроби позивача зв`язатись з сином ОСОБА_4 та підтримувати з ним контакт не мали результату, оскільки відповідачка не надає позивачу такої можливості та перешкоджає у цьому. Позивач у заявах про забезпечення реалізації прав доступу до дитини зазначав, що намагався зв`язатись з відповідачкою по телефону, текстовими повідомленнями та за допомогою телефонних програм, таких як Viber, але відповідачка на його звернення не відповідає. На даний час відповідачка проживає разом з дитиною в АДРЕСА_1 .

17.09.2018 року Головним територіальним управлінням юстиції у Київській області було проведено бесіду з відповідачкою під час якої вона категорично заперечувала можливість реалізації права доступу батька до дитини, але пізніше пообіцяла надати можливість спілкуватися батьку з сином, підтвердивши це повідомленням, надісланим на пошту Мінюсту 24.10.2018 року на запропонованих нею умовах, а саме: вільний обмін листами, електронними листами, текстовими повідомленнями, листівками; телефонні та відео дзвінки у зручний для дитини час, узгоджений з нею; інформування про шкільні та позашкільні успіхи дитини; обмін фотографіями.

Вказані пропозиції були надіслані позивачеві, однак 12.11.2018 року позивач повідомив, що його спроби встановити контакт з відповідачкою з метою мати можливість спілкуватись з дитиною, не мали результату.

Отже Міністерством юстиції України як Центральним органом України по виконанню Конвенції через Головне територіальне управління юстиції у Київській області і вживалися заходи для досягнення домовленостей між батьками з питань реалізації права доступу до малолітньої дитини відповідно до графіку, запропонованого позивачем, однак такої домовленості досягнуто не було.

З наведеного вбачається, що відповідачка перешкоджає спілкуванню батька з сином і тому позивач просить суд винести відповідне рішення для уникнення в подальшому непорозумінь між сторонами.

Також у позовній заяві вказано, що батько буде оплачувати всі дорожні витрати, пов`язані з поїздками дитини до Австралії, поверненню з Австралії, буде супроводжувати дитину у подорожах між Австралією та Україною, під час перебування дитини в Австралії батько забезпечуватиме телефонний зв`язок між матір`ю та дитиною.

Враховуючи вищевикладене, просило суд:

встановити спосіб спілкування ОСОБА_1 зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом надання можливості батьку проводити з дитиною в Австралії наступні періоди часу в кожному календарному році: з 01.06 по 28.08; з 15.12 по 15.01; у будь-який інший час, узгоджений між сторонами, зокрема, під час шкільних канікул в Україні або в Австралії;

зобов`язати відповідача не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною: за допомогою програми інтернет-телефонії та відео зв`язку Skype або Viber щосуботи та щонеділі вранці о 09.00 годині за українським часом та у будь-який інший час, узгоджений між сторонами; шляхом вільного обміну листами, текстовими повідомленнями, листівками та подарунками і вчасно надавати всю інформацію щодо життя дитини.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якого позовна заява подана Головним територіальним управлінням юстиції у Київській області до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області про забезпечення реалізації права доступу до дитини задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з їх спільною дитиною ОСОБА_4 .

Визначено спосіб спілкування батька ОСОБА_12 з його малолітнім сином ОСОБА_4 :

- за допомогою засобів інтернет-телефонії та відео зв`язку Skype або Viber щосуботи та щонеділі о 09 год. 00 хв. за українським часом та у будь-який інший час узгоджений між ОСОБА_3 і ОСОБА_13 ;

- шляхом вільного обміну між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 листами, електронними листами, текстовими повідомленнями, листівками, подарунками.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 09 жовтня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено всіх обставин, які мають істотне значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Оскаржуване рішення суду позбавляє позивача права будь-коли особисто зустрітися з його сином, також вказане рішення заперечує його фундаментальні права знати де його син живе, чи відвідує школу. Судом першої інстанції не надано належну оцінку вимогам ст.5 Гаазької конвенції за якою «право доступу» визначається як право переміщувати дитину на обмежений час у інше місце, ніж місце її постійного проживання. Звертає увагу на те, що в позовній заяві вказувалося, що позивач буде оплачувати всі дорожні витрати, пов`язані з поїздками дитини до Австралії та повернення її з Австраліїї, буде супроводжувати дитину у подорожах між Австралією та Україною, під час перебування дитини в Австралії забезпечуватиме телефонний зв`язок між матір`ю та дитиною, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Вважає, що саме в інтересах дитини спілкуватися з батьком та братом, вивчати англійську мову та побачити рівень життя в Австралії. Посилається на те, що оскільки позивач доглядає старшого сина, то зможе доглядати й двох дітей, та може придбати зворотні квитки для ОСОБА_4 перш ніж виїхати. Крім того, факт закінчення дійсного паспорту ОСОБА_4 ніяким чином не впливає на наявність підстав для задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Представник позивача ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_3 та третя особа Служба у справах дітей Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області в судове засідання повторно не з`явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, Служба у справах дітей Києво-Святошинської державної адміністрації Київської області просила розглядати справу відсутності її представника, інші часники причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Києві і його батьками є: ОСОБА_1, громадянин Австралії , та ОСОБА_3 , громадянка України, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві 21.09.2012 року.

ОСОБА_3 надала свою згоду на отримання своїм сином ОСОБА_4 , зокрема, громадянства Австралії, реєстрації народження та паспорта громадянина Австралії, що підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви відповідачки від 29.05.2015 року (зареєстровано в реєстрі за №2564)

Згідно копії свідоцтва про австралійське громадянство дитини, ОСОБА_4 отримав австралійське громадянство ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно копії австралійського паспорту НОМЕР_2 , виданого ОСОБА_4 , паспорт виданий 21.07.2015 року та дійсний до 21.07.2020 року.

Встановлено, що на даний час син сторін по справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 .

Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №541 з 02 вересня 2014 року, що підтверджується довідкою дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №541Шевченківського району м. Києва від 09.01.2018 року №02/18.

05.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про доступ до дитини, з проханням організувати або забезпечити ефективне здійснення прав доступу до дитини згідно з Гаазькою Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 1980 року.

За змістом наявного в матеріалах справи письмового викладення співбесіди щодо позиції матері - ОСОБА_3 на звернення громадянина ОСОБА_17 щодо забезпечення реалізації його права доступу до неповнолітньої дитини ОСОБА_4 від 17.09.2018 року, відповідачка повідомила, що вказані положення статей Конвенції (1, 3-5, 12, 13, 16-20) їй зрозумілі, але вона не може зрозуміти чому застосовується саме дана Конвенція, адже вона власної дитини не викрадала. Вказала, що вона не погоджується на забезпечення реалізації права доступу громадянином Австралії ОСОБА_1 до неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 без її дозволу вивіз з території України у 2016 році їх спільного старшого сина ОСОБА_5 , 2009 року народження, і вона не має реалізації свого права доступу до старшого сина. Їй не відомо де дитина навчається та в яких умовах проживає, в якому психічному та фізичному стані знаходиться. У 2017 році ОСОБА_1 зробив спробу викрадення молодшого сина ОСОБА_4 , який є громадянином України та все життя проживав в Україні, з дитячого закладу №541. Його зловмисний вчинок був попереджений діями співробітників дитячого садочку та поліції. Вона усвідомлює можливість ініціювання судового процесу щодо повернення дитини та зазначає, що, враховуючи таку поведінку ОСОБА_1 , постійні погрози, а також організацію та замовлення кримінального правопорушення і незаконного вивезення старшого сина з України в невідомому напрямку, вона боїться за психічну та фізичну безпеку свого молодшого сина і його гармонійний розвиток.

Звертаючись до суду з даним позовом, Головне територіальне управління юстиції у Київській області, діючи в інтересах ОСОБА_1 ,посилалося на те, що Міністерством юстиції України, яке є центральним органом України по виконанню Конвенції, через Головне територіальне управління юстиції у Київські області вживалися заходи для досягнення домовленостей між батьками з питань реалізації батьком права доступу до малолітньої дитини відповідно до графіку запропонованого позивачем, однак такої домовленості досягнуто не було. З огляду на те, що відповідачка перешкоджає спілкуванню батька з сином, просило суд встановити спосіб спілкування ОСОБА_1 зі своїм сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом надання можливості батьку проводити з дитиною в Австралії наступні періоди часу в кожному календарному році: з 01.06 по 28.08; з 15.12 по 15.01; у будь-який інший час, узгоджений між сторонами, зокрема, під час шкільних канікул в Україні або в Австралії, а також зобов`язати відповідачку не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною: за допомогою програми інтернет-телефонії та відео зв`язку Skype або Viber щосуботи та щонеділі вранці о 09.00 годині за українським часом та у будь-який інший час, узгоджений між сторонами; шляхом вільного обміну листами, текстовими повідомленнями, листівками та подарунками і вчасно надавати всю інформацію щодо життя дитини.

Задовольняючи частково позовні вимоги, зобов`язуючи ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з їх спільною дитиною ОСОБА_4 та, визначаючи спосіб спілкування батька ОСОБА_1 з його малолітнім сином ОСОБА_4: за допомогою засобів інтернет-телефонії та відео зв`язку Skype або Viber щосуботи та щонеділі о 09 год. 00 хв. за українським часом та у будь-який інший час, узгоджений між батьками; шляхом вільного обміну між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 листами, електронними листами, текстовими повідомленнями, листівками, подарунками, суд першої інстанції виходив з доведеності факту чинення відповідачкою перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та що вказані способи спілкування батька з сином відповідатимуть інтересам дитини.

Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про покладення на відповідачку обов`язку вчасно надавати всю інформацію щодо життя дитини, є неконкретними. Надання позивачу можливості проводити з дитиною в Австралії час з 01 червня по 28 серпня та з 15 грудня по 15 січня відповідно до заявлених ним позовних вимог, призведе до позбавлення матері дитини можливості спілкуватись з сином протягом всіх літніх та зимових канікул, з урахуванням того, що дитина в інші періоди навчається, а мати-працює. З урахуванням того, що позивач працює і не надав суду відомостей про свої відпустки та вихідні дні, суд позбавлений можливості самостійно визначити період часу перебування дитини в Австралії, в межах зазначеного позивачем часу. Суд також послався на те, що беручи на себе зобов`язання фінансово забезпечити перельоти дитини в Австралію та назад в Україну, позивач не надав суду доказів того, що він фінансово спроможний виконати вказаний обов`язок.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, із дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним. Особа, яка ухиляється від виконання рішення суду, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За змістом ст.ст. 3, 7, 8, 10 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в`їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз`єднання сім`ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім`ї. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Відповідно до ст.ст. 1, 3-5, 35 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25.10.1980 року, цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та б) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Для цілей цієї Конвенції: a) "права піклування" включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини; б) "права доступу" включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання. Ця Конвенція застосовується між Договірними державами стосовно актів незаконного переміщення або утримування, що мають місце тільки після набуття нею чинності для цих держав.

Згідно ст.ст. 11, 15, 16, 16-1 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Заходи і гарантії забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт визначаються судом у кожному конкретному випадку. Такими заходами і гарантіями є: зобов`язання особи, яка контактує з дитиною, оплачувати витрати, пов`язані з переїздом та проживанням дитини, а також, у разі потреби, - будь-якої іншої особи, яка супроводжує дитину, повідомляти особі, з якою проживає дитина, про місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт, з`являтися особисто разом з дитиною до органу опіки та піклування з періодичністю, визначеною судом; заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт; реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави; інші заходи, передбачені законом.

Отже, при вирішенні спору щодо забезпечення реалізації права доступу до дитини, участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини, з урахування конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» ).

Також, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При розгляді судом спорів щодо забезпечення реалізації права доступу до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування з дитиною одного з батьків, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (стаття 19 СК України).

11.06.2019 року на адресу суду першої інстанції надійшов висновок органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №07-21/1801 від 06.06.2019 року щодо забезпечення реалізації права доступу до малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі змісту якого вбачається, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 04.06.2019 року (протокол №11), орган опіки та піклування (Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області) вважає за доцільне забезпечення реалізації права доступу батька - громадянина ОСОБА_17 до малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: матері - гр. ОСОБА_3 не перешкоджати батькові ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, забезпечувати належними та безперешкодними засобами зв`язку.

Беручи до уваги вказаний висновок органу опіки та піклування, надаючи оцінку іншим доказам у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність покладення на відповідачку обов`язку не чинити позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною та про задоволення вимог в частині визначення способу спілкування батька із сином за допомогою засобів інтернет-телефонії та відео зв`язку Skype або Viber щосуботи та щонеділі о 09 год. 00 хв. за українським часом та у будь-який інший час узгоджений між сторонами, а також шляхом вільного обміну між сином та батьком листами, електронними листами, текстовими повідомленнями, листівками, подарунками.

Апеляційна скарга не містить доводів про неправильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про покладення на відповідачку обов`язку «вчасно надавати всю інформацію щодо життя дитини», суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про неконкретність вказаних позовних вимог, оскільки на відповідачку не може бути покладено судом неконкретний обов`язок, так як чинним законодавством передбачена, як кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду, так і інші несприятливі для зобов`язаної сторони наслідки, що встановлені ч.ч. 4, 5 ст. 159 СК України. При цьому неконкретність обов`язку (за відсутності дат, часу, змісту інформації, конкретних подій) матиме наслідком можливість сторони заявити про невиконання рішення суду за будь-якої ситуації, що залишилась не повідомленою стороною відповідача.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про надання йому можливості проводити з дитиною в Австралії наступні періоди часу в кожному календарному році: з 01 червня по 28 серпня та з 15 грудня по 15 січня, колегія суддів враховує наступне.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За висновком Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №07-21/1801 від 06.06.2019 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне забезпечення реалізації права доступу батька - громадянина Австралії ОСОБА_1 до малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом зобов`язання матері - гр. ОСОБА_3 не перешкоджати батькові - ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, забезпечувати належними та безперешкодними засобами зв`язку.

За положеннями ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Враховуючи загальні засади рівності прав та обов`язків батьків щодо своїх дітей, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги про надання доступу до дитини шляхом її перебування на території Австралії протягом всіх літніх місяців та протягом усіх Різдвяних і Новорічних свят кожного календарного року, порушують права відповідачки на спілкування з дитиною в період літніх та зимових канікул, оскільки перебування дитини з батьком в Австралії протягом всього літа, шкільних канікул, та вихідних і святкових днів, позбавить відповідачку можливості спілкуватися з дитиною протягом цього тривалого часу, з урахуванням того, що в інші періоди часу дитина навчається, а мати працює.

Обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про неможливість часткового задоволення позовних вимог про надання позивачу доступу до дитини шляхом її перебування на території Австралії, оскільки позивач зазначає, що він працює на посаді бізнес менеджера, проте ним не надано відомостей про те, де він працює, у який період часу, із зазначеного ним у позові, він має період відпустки, святкові або вихідні дні.

Колегія суддів визнає вірним висновок суду першої інстанції про те, що суд не має можливості самостійно визначити період перебування дитини в Австралії в межах визначено позивачем часу, так як стороною позивача не наведено даних про те, хто може та буде здійснювати догляд семирічного хлопчика, у разі не співпадіння визначеного періоду спілкування дитини з батьком, з часом відпустки та вихідних днів батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки позивач доглядає старшого сина, то зможе доглядати й двох дітей, висновків суд першої інстанції не спростовують, так як позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, в яких умовах проживає в Австралії його старший син та які умови проживання, утримання та виховання ним створені для молодшого сина ОСОБА_4 на період його перебування в Австралії.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи позивача про те, що він буде оплачувати всі дорожні витрати, пов`язані з поїздками дитини до Австралії та повернення її з Австралії в Україну, буде супроводжувати дитину у подорожах між Австралією та Україною, під час перебування дитини в Австралії забезпечуватиме телефонний зв`язок між матір`ю та дитиною, так як суд надав оцінку вказаним доводам позивача та прийшов до вірного висновку про те, що позивачем не надано суду жодного належного доказу на підтвердження розміру його доходу та можливості фінансувати вказані витрати, з метою уникнення будь-якої ситуації вчасного неповернення дитини в Україну з причин відсутності коштів у позивача.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про «надання можливості батьку проводити з дитиною в Австралії будь-який час, узгоджений між сторонами, зокрема, під час шкільних канікул в Україні або в Австралії», оскільки такі вимоги є неконкретними. Судом першої інстанції вірно вказано, що узгодженість відповідних періодів між сторонами виключає спір та застосування судом примусу для захисту порушених прав.

З висновку Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №07-21/1801 від 06.06.2019 року також вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне забезпечення реалізації права доступу батька до дитини та зобов`язання відповідача не чинити батькові перешкод у цьому, а також, що мати повинна не перешкоджати батькові брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею, забезпечуючи належними та безперешкодними засобами зв`язку.

Встановлений органом опіки та піклування графік спілкування батька з дитиною є обґрунтованим, справедливим і таким, що відповідає інтересам дитини.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який розглянув справу в межах заявлених вимог відповідно до положень ч.1 ст.13 ЦПК України, про відмову в задоволенні позовних вимог про надання позивачу доступу до дитини шляхом проведення дитиною часу з батьком в Австралії в наступні періоди в кожному календарному році: з 01 червня по 28 серпня та з 15 грудня по 15 січня та про надання можливості позивачу проводити з дитиною в Австралії будь-який час, узгоджений між сторонами, зокрема, під час шкільних канікул в Україні або в Австралії.

Судом апеляційної інстанції, з огляду на необхідність якнайкращого забезпечення інтересів дитини, враховується також й те, що постійним місцем проживання дитини семирічного віку є Україна, дитина прижилася у своєму середовищі, відвідує навчальний заклад, отримує медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, мова спілкування, тощо.

У свою чергу, обов`язок доведення своїх позовних вимог покладається на позивача, який не надав суду доказів на підтвердження свого майнового стану та можливості належним чином забезпечувати оплату перельоту сина з України в Австралію та з Австралії в Україну та можливості забезпечувати його всім необхідним під час перебування дитини в Австралії, посилаючись лише середньостатистичний розмір доходу в Австралії. Не давав позивач і доказів на підтвердження належних умов його проживання, доказів про трудову діяльність, характеристик з місця роботи, тощо.

Також апеляційним судом звертається увага на те, що ОСОБА_1 , який посилається на відсутність у нього тривалого особистого контакту з сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на забезпечення інтересів сина, все ж має враховувати прив`язаність дитини до місця його постійного проживання, до матері та кола спілкування, проте не заявляє вимог про встановлення графіку спілкування з сином на території України з метою налагодження відносин між ним та сином ОСОБА_4 та подальшого вирішення питання про можливе спілкування їх на території іноземної держави.

Колегія суддів погоджується з доводами скарги про те, що спілкуватися з батьком та братом, вивчення англійської мови в Австралії відповідає інтересам дитини, проте як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, позивач не позбавлений права отримати судовий захист в питанні визначення періодичних, систематичних побачень із сином для особистого контакту за умови правильного визначення позовних вимог з дотримання процесуальних та матеріальних норм, і поданням належних доказів. Також позивач не позбавлений можливості в подальшому вирішити питання, як за домовленістю сторін, так і в судовому порядку щодо зміни способу його участі у вихованні дитини з урахуванням її віку, стану здоров`я, зміни ставлення дитини до нього, зміцненням психоемоційного зв`язку та формуванням довірливих стосунків між ними.

Інші доводи апеляційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновків суду.

Порушень судом першої інстанції вимог ст.5 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, за якою «право доступу» визначається як право переміщувати дитину на обмежений час у інше місце, ніж місце її постійного проживання, на що посилається представник позивача в апеляційній скарзі, в даній справі, з урахуванням заявлених вимог та поданих доказів, не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шкреда Володимира Васильовича відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шкреда Володимира Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року

Головуючий: Судді: