Справа № 127/2-200/2004
Провадження № 22-ц/801/1173/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 рокуСправа № 127/2-200/2004м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва Андрія Володимировича, за участю Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Києва, про скасування постанови, зобов`язання вчинити виконавчі дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області, постановлену у цій справі 11 квітня 2019 року у м. Вінниці суддею цього суду Бойком В. М. ,

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із зазначеною скаргою, мотивуючи її тим, що 19 лютого 2019 року він отримав постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва Андрія Володимировича від 21 січня 2019 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 127/2-200/04, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 05 липня 2018 року, про зобов`язання уповноважених осіб Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Києва (далі - Печерський районний ВДВС м. Києва) виконати рішення Замостянського районного суду Вінниці від 01 березня 2004 року у справі № 127/2-200/04, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі в жовтні 2017 року вказаного рішення.

Заявник вважає, що вказана постанова від 21 січня 2019 року прийнята передчасно, оскільки рішенням Замостянського районного суду Вінниці від 01 березня 2004 року зобов`язано змінити дату наказу про звільнення, оформити і видати ОСОБА_1 трудову книжку відповідно до рішення цього ж суду від 25 січня 2001 року, яким визначено конкретні записи про місце роботи і трудовий стаж, провести повний розрахунок, що встановлює ДАК «Укрресурси», згідно зведеного виконавчого провадження, проте, державним виконавцем не надано інформації про виконання цього рішення та не перевірено його фактичне виконання.

Пославшись на викладене та на те, що постанова про закінчення виконавчого провадження не направлена на завершення виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року, ОСОБА_1 просив суд, при необхідності, поновити йому строк на звернення до суду зі скаргою, визнати явку до суду державного виконавця з оригіналами матеріалів виконавчого провадження обов`язковою, скасувати постанову від 21 січня 2019 року у виконавчому провадженні № 57890117, зобов`язати державного виконавця вчинити виконавчі дії з погашення боргу для завершення виконання рішення Замостянського районного суду Вінниці від 01 березня 2004 року, сплатити судові витрати в сумі 2500, 00 грн, винести окрему ухвалу суду Міністерству юстиції України у зв`язку з тяганиною, бездіяльністю і неналежним виконанням судових рішень органами ДВС м. Києва.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись із цією ухвалою, скаржник, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить її скасувати, вимоги скарги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвала суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Зі змісту оскаржуваної ухвали можна зробити висновок, що відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 57890117 з виконання виконавчого листа № 127/2-200/2004 прийнято законно, відповідно до вимог ЗУ "Про виконавче провадження", доводи скаржника необґрунтовані, не підтверджені жодними доказами та спростовуються фактами, встановленими постановою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 802/840/16-а. Водночас, інші вимоги скаржника також не підлягають задоволенню, оскільки виходять за межі повноважень суду при розгляді скарг на дії державного виконавця.

Із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до виконавчого листа № 127/2-200/04, виданого 05 липня 2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області (далі - виконавчий лист № 127/2-200/04), суд вирішив визнати лист Печерського районного ВДВС м. Києва, адресований Урядовому Уповноваженому в справах Європейського суду з прав людини і Департаменту ДВС 13 квітня 2017 року, б/н таким, що містить недостовірну інформацію, зобов`язати уповноважених осіб Печерського районного ВДВС м. Києва виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року по справі № 127/-200/04 (а. с. 4).

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва Андрія Володимировича від 21 січня 2019 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1272/2-200/04 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі в жовтні 2017 року рішення Замостянського районного суду Вінниці від 01 березня 2004 року (а. с. 5).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця, подану до суду першої інстанції 26 лютого 2019 року, прийнято до розгляду та призначено судове засідання 18 березня 2019 року (а. с. 8).

У зв`язку з неявкою в судове засідання 18 березня 2019 року представника Печерського районного ВДВС м. Києва розгляд справи відкладено на 11 квітня 2019 року (а. с. 22).

01 квітня 2019 року на адресу Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва Андрія Володимировича про приєднання до матеріалів судового провадження постанови Верховного Суду від 14 лютого 2019 року по справі № 802/840/16-а (а. с. 41-42).

З постанови Верховного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 802/840/16-а вбачається, що касаційний суд дійшов висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльності Урядового уповноваженого у справах Європейського суду та Департаменту ДВС Мін`юсту щодо відсутності контролю і координації дій при виконанні рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" від 17 липня 2014 року № 25663/02, в частині, що до цього часу є невиконаною, не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем вчинено всі необхідні дії щодо забезпечення виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року, яке станом на момент розгляду даної справи є виконаним в повному обсязі.

Закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" від 17 липня 2014 року № 25663/02 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" було обумовлено саме фактом підтвердження виконання усіх судових рішень національних судів, зазначених у Додатку до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року, як таких, що підлягали виконанню, зокрема, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року (а. с. 43-48; http://www.reestr.court.gov.ua/Review/79846806).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (ч. 1 ст. 447 ЦПК України).

За правилами статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до положень статті 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Статтею 123 ЦПК України передбачено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно частини третьої статті 124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

За правилами частин першої, другої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

З огляду на викладене, строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, або відсутні докази поважності причин пропуску такого строку, скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Отже, без вирішення клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення зі скаргою на дії державного виконавця, така скарга не може бути вирішена по суті.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця суд першої інстанції не врахував зазначених вище положень процесуального закону та, не вирішивши питання щодо поновлення або відмови в поновленні строку звернення з такою скаргою, дійшов передчасного висновку про її розгляд по суті.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками Верховного суд у постанові від 18 квітня 2019 року у справі № 161/5159/18.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що він отримав постанову про закінчення виконавчого провадження 19 лютого 2019 року, а з цією скаргою звернувся до суду 26 лютого 2019 року, тобто в межах десятиденного строку, не заслуговують на увагу, оскільки заявник не надав жодних доказів на підтвердження цих доводів. Не містять таких доказів і матеріали справи.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що у зв`язку з відсутністю доказів поважності причин пропуску строку подання ОСОБА_1 скарги на дії державного виконавця, скасування його постанови, зобов`язання вчинити виконавчі дії, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року необхідно скасувати, а вказану скаргу - залишити без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права не містять посилань на такі порушення, отже не можуть бути визнані судом обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про залишення скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2019 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва Андрія Володимировича, за участю Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Києва, про скасування постанови, зобов`язання вчинити виконавчі дії залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 11 червня 2019 року.