ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7720/19 Справа № 182/2037/17 Суддя у 1-й інстанції - Тихомиров І.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Нікопольська міська рада про відібрання малолітньої дитини та визначення постійного місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Нікопольська міська рада, про відібрання малолітньої дитини та визначення постійного місця проживання дитини. З урахуванням уточнень, просила суд відібрати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити місце проживання малолітньої дитини з матір`ю за адресою її місця проживання.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця постійного проживання дитини. Просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним батьком, за його місцем проживання.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передано матері ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою цього ж суду від 11 січня 2018 року залишено без задоволення заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове, про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 та про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає інтересам дитини та судом не було взято до уваги, що він має можливість забезпечити належний рівень виховання та розвитку сина, тоді як ОСОБА_2 навіть не може забезпечити належні санітарно-гігієнічні умови для проживання сина. При цьому, ОСОБА_1 наголошує на тому, що ОСОБА_2 проживає у будинку 1917 року побудови, з житловою площею 15,5 кв.м., на якій зареєстровано та проживають три дорослі різностатеві особи, а власником цього будинку є ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 тому і до цього часу спадщину після неї ніхто не прийняв. Також, відповідач акцентує увагу суду й на тому факті, що один із членів комісії відмовився підписувати Акт обстеження житлово-побутових умов позивача. Відповідач вважає, що висновки суду про встановлення факту самочинної зміни місця проживання дитини з його боку не відповідають дійсності, оскільки дитина з двомісячного віку проживала саме з батьком і лише 1,5 місяця зі своєю матір`ю. Пояснення ж третьої особи щодо розвитку у дитини мовних вад, на думку відповідача, взагалі не повинні були прийматися судом до уваги, оскільки ця особа не мала права посилатися на неперевірені обставини та не є фахівцем у цій області медицини. Також, відповідач вважає, що рішення суду забезпечує інтереси позивача ОСОБА_2 , однак, жодним чином, не захищає інтереси малолітньої дитини, вважаючи, що найкращі умови для проживання та розвитку дитини можуть бути забезпечені саме ним.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року змінено, викладено абзац другий резолютивної частини в наступній редакції: «Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за її місцем проживання». В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 серпня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням Постанови Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах з жовтня 2013 року по квітень 2016 року та мають спільного малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після закінчення фактичних шлюбних відносин, за згодою сторін, з січня 2016 року малолітній ОСОБА_6 проживав з батьком та дідом і бабою у родині Гладешевих.

З 26 лютого по 13 квітня 2017 року ОСОБА_5 проживав із матір`ю - ОСОБА_7 , яка влаштувала дитину в Комунальний дошкільний екологічний навчальний заклад (ясла-садок) № 53 «Золотий півник».

13 квітня 2017 року ОСОБА_1 забрав малолітнього сина ОСОБА_6 до себе, де той і проживає до цього часу.

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 615 від 25 жовтня 2017 року затверджено висновок № 615 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 із матір`ю ОСОБА_2 .

Встановивши наявність однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання дитини, належне виконання обома батьками своїх обов`язків по догляду та вихованню малолітнього ОСОБА_5 , врахувавши прагнення матері до якнайкращої соціальної адаптації дитини та її розвитку у колективі однолітків, інтереси та вік дитини, а також здійснення відповідачем перешкод матері бачитися із своєю дитиною, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_2 за місцем її проживання.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки не дійшли спільного рішення щодо визначення місця проживання дитини, а тому першочергове значення має надаватися саме найкращим інтересами дитини та створення умов для її духовного та фізичного розвитку.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, дійшла наступного висновку.

У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За ч. 1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Як вбачається з висновку виконавчого комітету Нікопольської міської ради, як органу опіки та піклування від 25 жовтня 2017 року № 615, житлово-побутові умови як матері, так і батька малолітнього ОСОБА_5 відповідають необхідним санітарно-гігієнічним нормам, для розвитку та виховання дитини створені всі необхідні умови; вони мають стабільні доходи та за місцем проживання мають позитивні характеристики. Мати ОСОБА_2 бажає виховувати та піклуватися про сина. За період проживання дитини з матір`ю останній відвідував Комунальний дошкільний екологічний навчальний заклад (ясла-садок) № 53 «Золотий півник», тоді як, проживаючи з батьком, дитина не відвідує дитячий садок. Батько дитини, баба та дід чинять перешкоди матері в спілкуванні та вихованні сина. Враховуючи вказані обставини, а також інтереси та вік дитини, Нікопольська міська рада як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 за місцем проживання матері.

У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Скасовуючи постанову апеляційного суду в даній справі Верховний суд зазначив, що матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Колегія суддів враховує, що для малолітнього віку дитини вкрай необхідний контакт з матір`ю незалежно від статі. В даному віці діти найбільш прив`язані до матері. Вона необхідна як опора, як образ формуючи «Я» особистості, як джерело безпеки і задоволення насущних потреб, тут формується почуття любові, ніжності, жалю і співчуття. На даний час, якщо дитина і далі буде жити з батьком, слід зазначити, що для нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя у неповнолітній дитині, якій всього п`ять років, необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але вона ще повинна і відчувати себе психофізіологічне вільно, захищено та комфортно. Тому для дитини дуже важливо щоб у неї також було формовано почуття безпеки і підтримки. А для дитини таким «притулком» зазвичай служать поцілунок, голос, обійми і коліна матері, читання в ліжку, спільні прогулянки. Що в результаті допоможе дитині здійснювати посилений контроль, навмисне і постійне регулювання думок і поведінки.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, за відсутності доказів на підтвердження того, що повернення дитини за визначеним судом місцем проживання з матір`ю поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, колегія суддів дійшла висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 з матір`ю.

При цьому, колегія суддів, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини, враховуючи обставини спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, ухвалюючи рішення по справі, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що діючим законодавством передбачено визначення судом місця проживання дитини з одним із батьків, а не визначення місця проживання дитини із зазначенням конкретного місця проживання (адреси) батьків, а тому колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, шляхом виключення з резолютивної частини рішення суду посилання на адресу реєстрації відповідача та вважає за необхідне викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за її місцем проживання».

Керуючись ст. 367, 374, 375,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року - змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 за її місцем проживання».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: