ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4889/19 Справа № 204/5553/18 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп»

на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави (а.с.1-8).

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 03 липня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір на суму 242640, 00 грн. на придбання автомобіля Honda Accord, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 03 липня 2012 року банк та позичальник уклали договір застави № R3В.

Згідно з умовами цього договору ОСОБА_2 передав в заставу транспортний засіб Honda Accord, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на підставі свідоцтва про реєстрацію т/з НОМЕР_3 , виданого ВРЕР №1 ГУМВСУ Харків 03.07.2012 р.

22.01.2018 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНАНС ГРУП» укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220118нв, відповідно до якого ПАТ «ВТБ БАНК» відступило ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП», в тому числі, права вимоги за Кредитним договором № R3В від 03.07.2012 року.

Також, 22.01.2018 р. між ПАТ «ВТБ БАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» укладено Договір про відступлення прав вимоги за договорами застави, зокрема, № 220118аз.

07.02.2018 р. згідно Витягу з ДРОРМ № 54792870 було здійснено заміну обтяжувача на ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп».

Позивачем в ході проведення заходів стягнення боргу встановлено, що позичальник всупереч нормам чинного законодавства та договору застави, не погоджуючи дії з позивачем здійснив продаж предмета застави третій особі.

На сьогоднішній день предмет застави зареєстрований на ОСОБА_1 , державний номер НОМЕР_4 , та належить на праві приватної власності з 15.07.2016 р. свідоцтво про реєстрацію т/з НОМЕР_5 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки предмет застави зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень 05.07.2012 р. за №12700119, то відповідач не може вважатись добросовісним набувачем. Згідно договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №220118нв від 22.01.2018 р. сума заборгованості за Кредитним договором № R3В становить 408657,04 грн.

Враховуючи непогашення суми заборгованості за кредитним договором, внесення запису до Державного реєстру обтяжень про заборону відчуження предмета застави, відсутність передбачених ст.28 ЗУ «Про заставу» підстав для припинення застави, продовження існування права застави на автомобіль, у банку виникло право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави і банк набув право звернення стягнення на предмет застави.

07.07.2014 року було задоволено позов ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

28.07.2016 року отримано виконавчий лист, однак, рішення не виконано, кошти не повернуті. Реалізація майна, що є предметом застави, яка проведена без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже на неї може бути звернено стягнення. Для відповідача - ОСОБА_1 - зберегло силу обтяження рухомого майна, а ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», як правонаступник ПАТ «ВТБ Банк» за кредитним договором № R3В від 03.07.2012р. та обтяжувач, має право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив:

- звернути стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» на предмет застави: автомобіль марки Honda Accord, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), на підставі свідоцтва про реєстрацію т/з НОМЕР_5 від 15.07.2016 р., шляхом продажу на прилюдних торгах, в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною визначеною суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу авто;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року в задоволенні позовної заяви товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» посилається на те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, постановлене із грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не було прийнято до уваги, що позичальник всупереч нормам чинного законодавства та договору застави , здійснив продаж предмета застави третій особі ОСОБА_1 .

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику, як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 03 липня 2012 року між ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику надано кошти у розмірі 242640 грн. на строк до 03 липня 2019 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_2 передав у заставу банку автомобіль - марка HONDA, модель ACCORD, тип легковий сідан, 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та належить заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ВРЕР № 1 ГУМВСУ Харків 03 липня 2012 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що автомобіль було продано ОСОБА_2 іншій особі, або відчужено іншим способом, що виключає обґрунтованість вимоги до відповідача.

Така позиція суду першої інстанції правильна.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч. 2 ст. 572 ЦК України).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_2 передав у заставу банку автомобіль - марка HONDA, модель ACCORD, тип легковий сідан, 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та належить заставодавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ВРЕР № 1 ГУМВСУ Харків 03 липня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» посилалося на те, що в порушення умов Кредитного договору ОСОБА_3 без згоди банку здійснив продаж предмета застави, та на сьогоднішній день предмет застави зареєстровано на ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.2 ст.586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя (ст.17 Закону України «Про заставу»).

Згідно з пунктом 2.2 договору застави заставодавець зобов`язується без попередньої письмової згоди банку не відчужувати предмет застави, не передавати у наступну заставу та іншим чином не розпоряджатися предметом застави без письмової згоди заставодержателя. Тобто відчуження заставного майна повинно здійснювати лише за згодою заставодержателя.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Частиною 1, 2 ст.7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що у правочині, на підставі якого або у зв`язку з яким виникає обтяження, повинен визначатись опис предмета обтяження. У разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним. Якщо предметом обтяження є окремий об`єкт, його опис надається за індивідуальними ознаками. Якщо предметом обтяження є сукупність об`єктів рухомого майна, його опис також може надаватися за родовими ознаками. В обох випадках опис предмета обтяження повинен дозволяти ідентифікувати рухоме майно як предмет обтяження.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо законом або договором передбачена згода обтяжувача на відчуження боржником рухомого майна, яке є предметом обтяження, така згода не вимагається в разі переходу права власності на рухоме майно в порядку спадкування, правонаступництва або виділення частки у спільному майні. У разі відчуження предмета обтяження боржником він зобов`язаний негайно письмово повідомити про це обтяжувача, який протягом п`яти днів з дня отримання цього повідомлення повинен зареєструвати відповідні зміни у відомостях про обтяження згідно зі статтею 13 цього Закону. Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Встановлено, що ОСОБА_2 передав у заставу банку автомобіль - марка HONDA, модель ACCORD, тип легковий сідан, 2012 року випуску, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 .

Разом з тим, як зазначив позивач у позовній заяві, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 автомобіль марки HONDA ACCORD, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , за яким не було зареєстровано обмеження на заборону відчуження.

Крім того, позивач, ставлячи питання про звернення стягнення на автомобіль в рахунок погашення заборгованості, не зазначає в прохальній частині, в якій саме сумі існує заборгованість, на яку дату, та з чого вона складається (складові частини заборгованості тіло, відсотки, пеня, штрафи, комісія).

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач, в силу ст.12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, в судовому засіданні, не було доведено належними та допустимими доказами, що його права, в розумінні ч.1 ст.4 ЦПК України, порушені відповідачем.

На час розгляду справи в суді 1 інстанції, в матеріалах цивільної справи були відсутня інформація, що спірний автомобіль належить ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позові, не допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідна інформація була надана після ухвалення рішення до суду апеляційної інстанції.

Однак, не зважаючи на надані докази відчуження спірного автомобіля відповідачу, апеляційний суд позбавлений можливості вирішити позов по суті, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що на час відчуження автомобіля, відомості щодо заборони такого відчуження не були зареєстровані у відповідному реєстрі.

Крім того, посилаючись в позові на загальний розмір заборгованості, позивач не зазначив суму заборгованості та всіх її складових і період за який вона виникла, в рахунок погашення якої просить звернути стягнення на автомобіль, що унеможливлює перевірити правильність розрахунку зазначеної суми та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

З наведених підстав вимоги апелянта щодо задоволення апеляційної скарги є безпідставними та не ґрунтується на законі.

Отже, вбачається, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, оскільки згідно із ч. 1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч., ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити в оскарженій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: