Номер провадження: 22-ц/813/4308/19
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калашник Оксана Василівна, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

27 жовтня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, який в подальшому було неодноразово уточнено, та згідно останньої редакції від 24 жовтня 2018 року, просила ухвалити рішення, яким: визнати недійсним (внаслідок його фіктивності) договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 23.03.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Калашник О.В., зареєстрований у реєстрі під № 892. Застосувати наслідки недійсності правочину купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 23.03.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - визнати право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що спірний договір є фіктивним правочином з огляду на те, що вона ніколи не мала наміру передати або зобов`язуватися передати та насправді не передавала свою квартиру у власність другій стороні. Зі свого боку покупець за фіктивним договором ніколи не мала на меті прийняти або зобов`язуватися прийняти цю квартиру у свою власність, що повністю підтверджується відсутністю у неї намірів якимось чином володіти, користуватися чи розпоряджатися цим майном на праві власності, а також ніколи не сплачувала за спірним договором будь-яку грошову суму з причин фіктивності цього правочину. Стверджує, що справжньою ціллю вищенаведеного правочину зі сторони покупця - було отримання винагороди від ОСОБА_3 за оформлення на себе кредитних зобов`язань у АТ «Райффайзен Банк Аваль» під заставу спірної квартири та фігурування у цій угоді - номінальним (фіктивним) власником квартири.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним (в наслідок його фіктивності) договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 23.03.2007р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Калашник О.В., зареєстрований у реєстрі під № 892. Застосувано наслідки недійсності правочину купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 від 23.03.2007р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - визнати право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .. Стягнено з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 гривень.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

На підставі Договору дарування, реєстраційний №с 2-2833, посвідченого 27 серпня 1996 року Першою Одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_1 .

23 березня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В. було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 58,1 кв.м., житловою площею 42, 2 кв.м. та складається в цілому з трьох кімнат. Вказаний правочин зареєстрований в реєстрі за № 892.

У пункті 2 Договору зазначено, що продаж вчинено за 496 279 гривень, які ОСОБА_2 одержала від Покупця повністю до підписання цього договору.

Натомість, звертаючись з даним позовом, позивач просила суд визнати даний договір недійсним, так як він є фіктивним вказуючи на те, що приблизно у 2004-2005 роках вона познайомилася з гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , які запропонували їй заробіток шляхом отримання грошей у юридичних та фізичних осіб в кредит під заставу її квартири. Зазначає, що проблем по першим двом кредитам не було, так як вони погашались протягом одного року. Будучи впевненою у порядності вказаних осіб, вона постійно підписувала будь-які надані ними документи, заради подальшого отримання ними кредитних коштів, однак ніколи не мала намірів відчужувати свою квартиру. Вказує, що вона спірний договір фактично не підписувала, гр. ОСОБА_1 взагалі не знає, до теперішнього часу продовжує проживати в спірній квартирі, користується нею, так як іншого житла не має.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом із Статуту та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 014/0022/74/72041, згідно умов якого Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом: 98 273, 00 доларів США, в тому числі комісія банку 1% - 973, 00 доларів США, строком до 22.08.2027 року, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі: 13,25 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним Кредитним договором, наступного дня, 23 березня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладено Договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В.

Відповідно до умов Договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що витікають з умов Кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії Кредитного договору. За таких умов, Іпотекодержатель має право у випадку невиконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах Договору іпотеки.

Предметом іпотеки згідно з п. 1.2. Договору іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох жилих кімнат та має загальну площу - 58, 1 кв.м., жилу площу - 42, 2 кв.м.

Предмет іпотеки належить Іпотекодавцям на підставі приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу BEE № 159651, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Калашник О.В. від 23.03.2007 року за № 892, та зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за р. № 1984833 згідно витягу про реєстрацію в державному реєстрі правочинів від 23.03.2007 року за № 3734005 реєстраційний № 9837017, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.03.2007 року за № 13847053.

Щодо фіктивності спірного договору суд першої інстанції вірно зазначив наступне.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Отже, підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач вказує на фіктивність.

Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, за заявою ОСОБА_2 28 липня 2009 року прокуратурою Одеської області за фактом шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 належній ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу № 16, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що в березні 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з ціллю отримання кредитних грошових коштів, запропонували ОСОБА_2 передати в залог належну їй квартиру АДРЕСА_1 . За усною домовленістю квартира залишалась у власності ОСОБА_2 , а отриману суму кредиту ОСОБА_3 та ОСОБА_5 витрачають на власні потреби і в подальшому повинні були самостійно виплачувати банку на протязі певного часу. Однак, 23.03.2007 року в порушення умов домовленостей і без відома ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Калашник О.В. В подальшому на підставі вказаного договору купівлі-продажу в АТ «Райффайзен Банк Аваль» був оформлений кредит на суму 496 279 гривень та ім`я ОСОБА_1 .

В ході даного досудового розслідування постановою слідчого СВ ОМУ ГУМВС України Дімчева Р.Ф. від 22 січня 2010 року проведено виїмку, в результаті якої у приватного нотаріуса Калашникової О.В. було вилучено оригінал договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 23.03.2007 року та документи, на підстав яких він посвідчувався.

Як вбачається з постанови про об`єднання кримінальних справ слідчого СВ ОМУ ГУМВС в Одеській області від 12 березня 2010 р., кримінальні справи №№ 16, 8, 8/2, 8/3, 8/4, 8/5, 8/6 об`єднано в одне провадження, якому присвоєно порядковий номер 8.

З листа прокуратури Одеської області № 04/2/2-5436-14 від 15.03.17 р. вбачається, що постановою Суворовського районного суду від 31.10.2013 та ухвали апеляційного суду Одеської області від 28.01.2014 кримінальну справу № 8 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 190. ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 358. ч. 3 ст. 358 КК України повернуто прокурору міста Одеси для проведення додаткового розслідування. Відомості щодо вчинення зазначених кримінальних правопорушень внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 30.10.2014 року за № 0009686 за ч. 2 ст. 192 КК України. В подальшому, до Суворовського районного суду м. Одеси 30.06.2015 року спрямовано клопотання про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кримінальні провадження виділені за № 0000146 за ч. 4 ст. 358 КК України. Здійснення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні 06.11.2015 доручено СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУ НП в Одеській області.

Учасники процесу в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції 05.12.2019 року спільно підтвердили той факт, що на цей час ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звільнені від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Окрім того, в матеріалах справи міститься протокол допиту свідка ОСОБА_1 від 26 січня 2010 року, в якому вона повідомила слідчому про обставини укладання спірного договору, де зазначила, що на укладання кредитного договору, спірного договору купівлі-продажу та договору іпотеки вмовили її хлопець, його мати ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . Про місце, час та дату укладання договору її повідомила мати хлопця ОСОБА_5 . Вказує, що у нотаріуса було 5 осіб серед яких: сама нотаріус, ОСОБА_3 , а також раніше незнайома їй жінка, як пізніше з`ясувалось дуже схожа на ОСОБА_2 . Більш того, в своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначає, що після укладання договору вона ніяких документів не отримувала.

З протоколу очної ставки, проведеної 19 лютого 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вбачається, що сторони один одного раніше не знали, спірний правочин було організовано громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Більш того, в протоколі очної ставки, проведеної 24 лютого 2010 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_1 , остання стверджує, що при укладанні спірного договору була не ОСОБА_2 , а жінка схожа на неї.

З врахуванням викладеного, суд дійшов вірного висновку, що спірний договір купівлі-продажу був укладений між сторонами для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, тобто спірний договір є фіктивним правочином, оскільки у сторін був відсутній намір створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином, а тому вказаний договір дійсно слід визнати недійсним.

Зазначена обставина також підтверджується витягом з Реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого ОСОБА_2 є власником спірної квартири, протягом усього часу з дня укладання спірного договору проживає у вказаній квартирі, іншого місця проживання не має.

Також судом першої інстанції достовірно встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу позивач не втратила зв`язку з квартирою, оскільки продовжує проживати в ній до теперішнього часу та оплачує комунальні платежі, а відповідач в свою чергу квартирою не цікавилась, в ній не з`являлась, що не свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Вказане зокрема підтверджується довідкою виданою КП ЖКС «Вузівський» дільниця № 4 від 10.10.2018 року № 1953, актом складеним громадянами: ОСОБА_16 (кв. 79 ), ОСОБА_17 (кв. 80), ОСОБА_18 (кв. 78) підпис яких засвідчено начальником дільниці № 4 КП «ЖКС Вузівський», а також квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг та поясненнями відповідача наданими нею на досудовому слідстві.

Крім того, вирішуючи спір по суті, суд взяв до уваги, що відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, жодних письмових заперечень, будь-яких документів, доказів тощо суду не надала, тверджень позивача не спростувала.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, а також Верховного Суду у Постанові 19 вересня 2018 року у справі №61-1225св17.

На виконання фіктивного правочину не передаються майно або майнові права. Тому і про майнові наслідки визнання правочинів фіктивними в законодавстві нічого не говориться. Якщо ж на виконання правочину були передані майно або майнові права, правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними як таких, що укладаються без наміру створити юридичні наслідки, слід також враховувати, що укладення правочинів між членами сім`ї взагалі не передбачає вчинення яких-небудь фактичних дій на виконання правочину.

Дослідивши надані докази, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що договір купівлі-продажу від 23 березня 2007 року є фіктивним правочином оскільки його було вчинено без наміру створення правових наслідків.

Суд першої інстанції вірно вважав повністю доведеними вказаними вище доказами вимоги позивача, про відсутність в учасників правочину (договору купівлі-продажу) наміру створити юридичні наслідки.

Суд першої інстанції також правильно не погодився з твердженнями представників відповідача та третьої особи щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, так як з постанови слідчого ОДУ ГУ МВС України від 22.01.2010 року вбачається, що кримінальна справа була порушена, дійсно, ще 28.07.2009 року, однак не за зверненням ОСОБА_2 , а за фактом заволодіння квартирою, а з відповідною заявою до органів міліції позивач звернулась лише 02.12.2015 року (т. 1, а.с. 11).

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача знайшли підтвердження в ході розгляду справи, право позивача підлягає захисту шляхом визнання спірного договору недійсним та визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Скаржник в своїй апеляційній скарзі не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї апеляційної скарги.

Представник скаржника в суді апеляційної інстанції зазначав, що ОСОБА_1 дійсно оскаржила рішення тільки з процесуальних підстав, так як вважала, що суд першої інстанції повинен був зупинити провадження по цій цивільній справі до розгляду кримінальної справи та не приймати до уваги письмові докази, які містяться в кримінальній справі, а суд першої інстанції цього не зробив, чим на їх думку порушив норми процесуального права.

При цьому ні скаржник в своїй скарзі, ні її представник в своїх поясненнях не заявляли, що вона давала в ході слідства неправдиві показання, що її пояснення були невірно тлумаченні.

Судова колегія не може прийняти до уваги такі доводи апеляційної скарги, так як учасники процесу в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції 05 грудня 2019 року спільно підтвердили той факт, що на цей час ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звільнені від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення їх до кримінальної відповідальності. Таким чином, кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_5 закрито з не реабілітуючих підстав, на цей час не здійснюється, а тому докази по цій кримінальній справі можуть бути прийняті до уваги при розгляді цивільної справи, підстави для зупинення провадження по цивільній справі в такому випадку відсутні. Сама ОСОБА_1 жодного разу не з`явилась в судові засідання по цивільній справі, діє лише через своїх представників, не надала жодного доказу на підтвердження своїх доводів.

Таким чином, твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 грудня 2019 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко