Провадження № 22-ц/802/654/19 Категорія: 29 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою за апеляційною скаргою відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23 листопада 2016 року в м. Луцьку сталась дорожньо-транспортна пригода, а саме відбулось зіткнення автомобіля марки «Фольксваген Пасат» н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Фольксваген ЛТ 35» н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , що спричинило їх пошкодження. На місці був складений протокол про адміністративне правопорушення. Постановою судді від 28.12.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Транспортний засіб, яким керував ОСОБА_2 на час ДТП був застрахований страховою компанією «Компенса» республіка Литва, та останній мав іноземний страховий сертифікат «Зелена карта». Відповідно до п.п. 6 п. 41.2. ст. 41Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із вимогою про виплату страхового відшкодування, однак йому було відмовлено. Покликаючись на норми ст. 396 ЦК України, п. 41.2 ст. 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просить стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на його користь суму страхового відшкодування у розмірі 54878 грн 47 коп., що включає вартість матеріального збитку у розмірі 54078,47 грн та вартість оцінки у розмірі 800 грн, а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 54078,47 грн страхового відшкодування. Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 694,53 грн судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач Моторне (транспортне) страхове бюро України подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що не відмовляв позивачу у виплаті, а запропонував позивачу надати копію довіреності, яка надає йому право на отримання регламентної виплати, однак позивач її не надав, а тому відповідач вважає, що права позивача не порушував і звернення позивача до суду є передчасним.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб, відносно якого він був законним та фактичним володільцем, у зв`язку з чим у грудні 2016 року як потерпілий звернувся до відповідача з заявою та копіями відповідних документів про добровільне відшкодування шкоди. У визначений строк відповідачем не було прийнято рішення про відшкодування шкоди відповідно до закону, тому рішення суду про стягнення страхового відшкодування є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки визначених законодавством випадків чи підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування судом не встановлено, доказів на підтвердження зворотного відповідачем не надано, вимога позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди, з урахуванням вимог п. 22.2. ст. 22 ЗУ«Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у розмірі 54078,47 грн підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного порушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень (а.с. 7).

Як вбачається зі змісту даної постанови, ОСОБА_2 23.11.2016 о 17.40 в. м. Луцьку по вул. Софії Ковалевської, керуючи автомобілем VOLKSWAGEN Passat, д.н.з. НОМЕР_1 (Литва), в порушення вимог пунктів 2.3б; 16.11Правил дорожнього руху, не був уважний, не врахував дорожньої обстановки та не надав перевагу в русі автомобілю VOLKSWAGEN LT-35, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали пошкодження.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про доведеність факту заподіяння майнової шкоди через пошкодження автомобіля з вини ОСОБА_2 .

Згідно висновку про вартість матеріального збитку до звіту про оцінку транспортного засобу № 2016/3087 від 16.01.2017 вартість матеріального збитку для визначення страхового відшкодування складає 54078,47 гривень (а.с. 15).

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законодавчим актом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, завданої життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За п.п. б) п. 41.2. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння власниками транспортних засобів, якщо такі власники надали відповідним уповноваженим органам інших країн страховий сертифікат «Зелена картка», виданий від імені страховиків членів МТСБУ, та за умови, що такий страховик не відшкодував шкоду;

Відповідно до ст. 35 Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Положеннями ст. 36 Закону зобов`язано страховика (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування або вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Разом з тим, відповідно до статті 37 цього Закону підставами для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: - навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; - вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; - неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Судом встановлено і це не заперечується сторонами, що 25 листопада 2016 року позивач на адресу відповідача направив повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду з доданими документами, необхідними для отримання регламентної виплати (а.с. 8-9, 10, 11, 12, 13, 14).

Письмовим повідомленням № 8.3-03/1976 від 16.08.2017 відповідач зобов`язав позивача надати копію довіреності, яка посвідчувала б право позивача на отримання регламентної виплати, оскільки наявна довіреність від 19 грудня 2016 року не передбачає такого права.

На час звернення позивача з позовом до суду та розгляду справи в суді регламентну виплату не виплачено.

Згідно зі статтею 395 ЦК України до речових прав на чуже майно відноситься, зокрема, право володіння.

Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (стаття 398 ЦК України).

Статтями 396, 386 ЦК України закріплено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Системний аналіз цих статей дає підстави для висновку, що положення цивільного законодавства щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але правомірно володіють майном на передбаченій законом чи договором підставі. До таких осіб належать особи, які користуються транспортним засобом за дорученням чи на підставі визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України документів, тому ці особи мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої транспортному засобу.

Як слідує з пояснень позивача, транспортним засобом марки VOLKSWAGEN LT-35, д.н.з. НОМЕР_2 , останній користувався на підставі довіреності від 10 грудня 2010 року та від 19 грудня 2016 року (діє до 19 грудня 2019 року), виданої ОСОБА_3 (а.с. 12, 13).

Тобто таке право у позивача виникає на підставі статей 386, 395, 396, 398 ЦК України і не обмежене змістом виданої йому довіреності, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанцій щодо наявності у позивача права вимагати відшкодування заподіяної автомобілю марки «Фольксваген ЛТ 35» н.з. НОМЕР_2 , шкоди, а доводи апеляційної скарги в цій частині та в частині незалучення судом першої інстанції до участі у справі ОСОБА_3 вважає безпідставними.

Правовою підставою покладення на відповідача відповідальності за заподіяну майнову чи моральну шкоду є доведення факту завдання шкоди і того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Доведення цих обставин відбувається на загальних підставах.

Доводи апеляційної скарги про передчасність звернення позивача до суду з позовом суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки з часу звернення позивача за регламентною виплатою минуло більше 2-х років.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2) ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді