КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/6516/16-ц головуючий у суді І інстанції: Тітов М.Ю.
провадження №22-ц/824/7567/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Тітова М.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко Олександр Олександрович про визнання недійсним договору дарування частини квартири,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що їй на праві власності належали 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , інша 1/3 частина квартири зареєстрована за її сином ОСОБА_1 . Позивач та її син зареєстровані та постійно проживають у вказаній квартирі, інші діти позивача проживають окремо. Відповідачі виїхали на проживання в США, де згодом отримали американське громадянство. У 2012 році відповідачі приїхали на тимчасове проживання в Україну, і оскільки у них не було житла, позивач разом з сином дозволили їм проживати у своїй квартирі. 21 ртравня 2013 року між позивачем та відповідачами було укладно договір дарування частини квартири. Позивач вказує, що участі у відчуженні житла вона не приймала, оскільки є людиною похилого віку, погано чує, має багато хронічних хвороб та не може сприймати відповідні терміни і поняття, а тому не знала та не могла знати, що підписує договір дарування. Натомість, відповідачі на початку 2014 року виїхали з квартири, догляду або допомоги від них позивач не отримувала.

Тому, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування від 21 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком О.О., зареєстрований в реєстрі за №889, щодо дарування 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по 2/9 частин квартири кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач ОСОБА_5 померла, а у якості правонаступника позивача судом першої інстанції залучено ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування судом норм матеріального права, та неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції, і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вказав, що договір дарування було укладено всупереч волі ОСОБА_5 , оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому указаний договір має ознаки недійсності.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биченко О.О. відзивів на апеляційну скаргу не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Вирішуючи спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що укладаючи договір дарування частини квартири, ОСОБА_5 не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Суд першої інстанції спростував доводи позивача про те, що вона мала намір укласти заповіт, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем надано не було.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування частини квартири, позивач зазначала, що уклала спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки вважала, що заповідає майно.

У статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Встановлено, що 21 травня 2013 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (обдаровані) укладено договір дарування частини квартири, за умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність відповідачів, кожному у рівних долях по 2/9 частки відчужуваної квартири, а саме 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.61-62).

Договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком О.О., зареєстровано в реєстрі за №889.

У договорі дарування від 21 травня 2013 року дарувальник ОСОБА_5 підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати цей договір та правильно зрозуміти його сутність; умови договору їм зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного чи удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Відповідачі зареєстрували право власності на належні їм частки квартири, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с.5).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що права позивача не були порушені внаслідок відчуженої квартири на підставі укладеного між сторонами договору дарування.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачами було зареєстровано право власності на частину квартири. У результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваними безоплатно набуто право власності на частину квартири.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності розумного сумніву в тому, що його наміри не були спрямовані на укладання договору дарування.

Суд апеляційної інстанції доходить висновку про правильність визначення судом першої інстанції характеру спірних правовідносин та норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Указаним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що дарування було укладено всупереч волі ОСОБА_5 , оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому указаний договір має ознаки недійсності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права, і правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено "11" червня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіА.С. Сержанюк О.І. Сліпченко