Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 303/5215/16-ц

провадження № 61-10521св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 березня 2018 року у складі судді Камінського С. Е. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 травня 2019 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Джуги С. Д., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном і виселення.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані, однак з квітня 2015 року не проживають, наступні особи: ОСОБА_3 ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог вказував, що зазначені особи самовільно займають належний йому на праві власності житловий будинок, тому відповідно до статті 116 ЖК Української РСР вони зобов`язані негайно звільнити це житло на вимогу власника. У добровільному порядку звільнити займане приміщення ОСОБА_3 ОСОБА_5 і ОСОБА_4 відмовляються.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 ОСОБА_5 , ОСОБА_4 із цього житлового приміщення без надання іншого житла.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 пред`явила зустрічний позов до ОСОБА_1 , акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_10 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О., про визнання договорів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2005 року, укладеного із ОСОБА_3 , придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 .

16 листопада 2005 року між нею та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 17 747,00 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 16 листопада 2005 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, за умовами якого вона передала в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1 .

21 жовтня 2014 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання нею зобов`язань за кредитним договором.

02 квітня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк передав, а ОСОБА_1 прийняв право вимоги за іпотечним договором, укладеним 17 листопада 2005 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк» на забезпечення виконання умов кредитного договору від 16 листопада 2005 року.

Вказувала, що зазначений договір про відступлення прав вимоги суперечить вимогам закону, зокрема, положенням частини другої статті 1079 ЦК України, оскільки клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Разом з тим, ОСОБА_1 не є суб`єктом підприємницької діяльності.

Отже, сторонами договору не дотримано вимог законодавства щодо суб`єктного складу цього правочину.

Крім того, враховуючи, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання та його загальна площа не перевищує 250 кв. м, договір відступлення прав вимоги суперечить пункту 3 частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

На підставі вказаного, ОСОБА_5 з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила суд: визнати недійсним договір поруки від 21 жовтня 2014 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 02 квітня 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 ; витребувати житловий будинок по АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ; визнати протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 09 червня 2015 року.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2017 року справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном і виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_10 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О., про визнання договорів недійсними, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання протиправним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень об`єднано в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 березня 2018 року узадоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 02 квітня 2015 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 житловий будинок по АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших вимог зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 873,53 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 873,53 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний за зустрічним позовом договір відступлення прав вимоги відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить вимогам частини другої статті 1079 ЦК України, так як ОСОБА_1 як фізична особа не може бути стороною цього правочину. Вказане свідчить, що спірний житловий будинок вибув із володіння власника без його згоди, що відповідно до статті 388 ЦК України є підставою для витребування цього майна. З урахуванням вказаного, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про виселення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 травня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 березня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що частково задовольняючи позов ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити, а позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 03 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2019 справу справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової плати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним і новим кредиторами. При цьому, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно визначили характер оспорюваного договору про відступлення права вимоги.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2019 року ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який не містить підпису заявника, тому не може бути прийнятий до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

15 листопада 2005 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 придбала житловий будинок по АДРЕСА_1 .

16 листопада 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 17 747,00 дол. США на строк до 16 листопада 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 16 листопада 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Пуга А. М. та зареєстрований у реєстрі за № 3974, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належний їй на праві власності житловий будинок по АДРЕСА_1 .

21 жовтня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором від 16 листопада 2005 року.

02 квітня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1220, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» передало, а ОСОБА_1 прийняв право вимоги за договором іпотеки від 16 листопада 2005 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 , предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1 .

На підставі іпотечного застереження іпотекодержателем за договором іпотеки від 16 листопада 2005 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки та 09 червня 2015 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Згідно з будинковою книгою у житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ,

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає.

Так, вважаючи, що оспорюваний ОСОБА_5 договір про відступлення прав вимоги за своїм змістом є договором факторингу, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання його недійсним, оскільки він не відповідає вимогам частини другої статті 1079 ЦК України.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна, оскільки він зроблений без з`ясування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У частині першій статті 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, для правильного вирішення спору, суд повинен був встановити дійсну природу оспорюваного договору відступлення права вимоги від 02 квітня 2015 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 .

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 вказаного Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

У справі, що переглядається, судом установлено, що 21 жовтня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (цедент) і ОСОБА_1 (цесіонарій) було укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» передало, а ОСОБА_1 прийняв право вимоги за договором іпотеки від 16 листопада 2005 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 , предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1 .

За умовами договору про відступлення права вимоги від 21 жовтня 2014 року у зв`язку з виконанням цесіонарієм усіх істотних умов договору поруки, цедент передає, а цесіонарій приймає право вимоги за іпотечним договором від 17 листопада 2005 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 (пункт 1.1).

Права вимоги за іпотечним договором вважаються переданими з моменту переходу від цедента до цесіонарія права вимоги, що є предметом цього договору, нотаріального посвідчення договору, але не раніше моменту зарахування на рахунок цедента суми фінансування відповідно до договору відступлення (пункт 2.1).

Після отримання цедентом оплати за відступлення прав вимоги, цедент зобов`язаний здійснити дії щодо внесення змін у відповідні державні реєстри та надати повідомлення боржнику про здійснення цедентом відступлення права вимоги цесіонарію (пункт 2.7).

З указаного вбачається, що для правильного вирішення справи, суд повинен був встановити чи виконано ОСОБА_1 зобов`язання за договором поруки від 21 жовтня 2014 року та чи було, з урахуванням цього, клієнтом отримано фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

Лише встановлення зазначених обставин дає змогу суду вирішити питання, які правовідносини сторін випливають із обставин справи та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, у порушення вимог статей 264, 367 ЦПК України апеляційним судом вказані обставини встановлені не були.

Суд касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 07 травня 2019 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович