Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 415/4904/17
Провадження № 22-ц/810/158/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового

засідання: Сінько А.І.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Луганського апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 червня 2018 року (постановленого у складі судді Фастовця В.М.) у приміщенні того ж суду

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У серпні 2018 року року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом, у якому зазначало, що 29 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачкою анкети -заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору б/н позичальник отримала кредит в розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконувала, на вимоги погашення заборгованості не реагувала, унаслідок чого станом на 30.06.2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 41180,09 грн., з яких: 2877,60 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 32565,34- грн. проценти за користування кредитними коштами, та нарахованих за порушення умов кредитного договору 3300 грн. пені та комісії; 500,00 -штраф (фіксована частина); 1937,15 грн. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 вказану суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 41180,09 грн., та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 червня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням АТ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу на нього, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг. Отже, договір між сторонами є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов, є обов`язковим для виконання сторонами, тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором. Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду України від 11.03.2015 року № 6-16цс15 є помилковим, оскільки вона не стосується спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку», які на думку позивача є складовою частиною договору вона не підписувала. В анкеті -заяві відсутня інформація про суму кредитного ліміту. Також скаржник вважає, що безпідставними є твердження позивача про те, що вона здійснювала погашення заборгованості у період з 25.07.2014 року по 30.08.2014 року, оскільки в цей час у м. Лисичанську проводилася антитерористична операція і жодний з банків не працював. Посилаючись на вказані обставини, скаржниця просила застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

В судове засідання апеляційної інстанції представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, надав суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, в якій підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили, належним чином і в установленому законом порядку повідомлені про час та місце судового розгляду справи, що підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмову у всіх заявлених позовних вимог місцевий суду обґрунтував тим, що в підписаній відповідачем заяві від 29.04.2014 року є єдина притаманна кредитного договору умова - це бажання отримання картку. Будь-які інші умови, в тому числі такої істотної умови кредитного договору як розмір кредитного ліміту, в даній Анкеті-заяві не зазначені. Крім того, надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг» не містять підпису відповідача, що свідчить про необізнаність з даним документом. Встановлені обставини узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України від 11.03.2015 року по справі № 6-16цс15, в якій наведений висновок що застосування відповідних норм права про те, що умови, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Проте, погодитися з таким висновком суду не можна, з огляду на наступне.

Встановлено, що 29.04.2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір б/н з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 2900 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідачка знайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку (а.с.5).

До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256.

Згідно з наданим банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 станом на 30.06.2017 року становить 41180,09 грн., з яких: 2877,60 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 32565,34- грн. проценти за користування кредитними коштами, та нарахованих за порушення умов кредитного договору 3300 грн. нені та комісії; 500,00 -штраф (фіксована частина); 1937,15 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк, та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 29 квітня 2014 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 квітня 2014 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено встановлено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно зі ст. 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції помилково застосував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) до уваги не приймаються, оскільки наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, бо в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 вересня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам у розмірі 32565,34 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 3300 грн., штрафу у сумі 500 грн. (фікосвана частина) та штрафу у сумі 1937,15 грн. (процентна складова) задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконала, з останньої на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у сумі 2877 грн.60 коп.

Що стосується вимоги відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки вбачається, що строк дії картки 02/2018 року. (а.с.149).

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання, який відповідає строку дії картки.

Враховуючи предмет і підстави позову та з метою повного і всебічного з`ясування обставин, колегія суддів вважає необхідним прийняти докази, надані позивачем, а саме довідку про те, що ОСОБА_1 видано кредитну картку НОМЕР_1 строком дії до 02/18.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Оскільки строк дії картки закінчився 28.02.2018 року, а з позовом банк звернувся 15.08.2017 року, про що свідчить штамп на поштовому відправленні (а.с.39), тому трирічний строк давності, про застосування якого заявлено відповідачем, що вимог про стягнення боргу за тілом кредиту позивачем не пропущено.

Оскільки позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, то судові витрати відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 112 грн.19коп.

Згідно платіжного доручення від 12.07.2018 року позивачем понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2400 грн., а оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 168,30 грн.

Керуючись ст.ст.367, ч. 4 ст. 376,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», вул. Грушевського 1д, м. Київ, () заборгованість за кредитним договором у сумі 2887 (дві тисячі вісімсот вісімдесят сім) гривень 60 копійок та судовий збір у сумі 280 гривень 48 копійок.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повного тексту постанови - 02 серпня 2019 року.

Головуючий: Н.В. Стахова

Судді: В.В. Кострицький

М.В.Назарова