Справа № 182/6669/15-ц
Провадження № 2/0182/2045/2019
25.11.2019 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Рибакової В.В.
при секретарі Затуливітер Н.В.
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -
В обґрунтування вимог посилається на наступні обставини.
Враховуючи, що вказані зобов`язання не виконані, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2015 року, цивільну справу № 182/6669/15-ц було передано у провадження судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Багрової А.Г. (Том1 а.с.13).
Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2015 року по вказаній позовній заяві було відкрито провадження у відповідності до ст.122 ЦПК України (в редакції, яка діяла на той час) (Том1 а.с.15).
Ухвалою суду від 21.09.2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (Том1 а.с.74).
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2017 року (Том1 а.с.182-184) апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилена; заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.02.2016 року змінено в частині розподілу судових витрат, зменшено розмір стягнутого з ОСОБА_1 судового збору в дохід держави з 30123,12 грн. до 3654 грн.; в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 06.03.2019 року касаційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задоволена; заочне рішення Нікопольського міськрайонного Дніпропетровської області від 29.02.2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.07.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (Том 1 а.с.237-240).

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано у провадження судді Рибакової В.В. (Том 1 а.с.243).

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено у новій редакції.

Згідно п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою суду від 14.05.2019 року (Том1 а.с.246-247), справу прийнято в провадження, продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, почато підготовче провадження, призначено проведення підготовчого засідання.

27.06.2019 року до суду надійшла заява позивача про зменшення позовних вимог з додатками (Том2 а.с.1-4,5-73), в якій зазначено, що з урахуванням висновків Верховного Суду позивач навів розрахунок відсотків та неустойки за кредитним договором остаточно просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором кредиту в сумі 1568990,57 грн. (за курсом НБУ на 11.06.2019 року), яка складається з наступного: прострочена заборгованість за кредитом - 41758,18 євро, прострочена заборгованість за відсотками (з 01.02.2014 року по 26.08.2015 року) - 9798,36 євро, пеня за прострочення виконання зобов`язань по кредитному договору (за період з 26.08.2014 року по 26.08.2015 року) - 32275, 10 грн.

Ухвалою суду від 01.07.2019 року (Том2 а.с.83), заяву представника позивача ОСОБА_4 про проведення судового засідання у режимі відеоконференції задоволено; судове засідання по справі вирішено провести в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 07.10.2019 року (Том2 а.с.94-95), закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу; призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 25.11.2019 року об 11.00 год.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про місце, день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (Том 2 а.с.97). В матеріалах справи наявна заява позивача, з якої вбачається, що позивач просить розгляд справи провести без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (Том 1 а.с.25).

Відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про місце, день і час розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення представнику відповідача (Том 2 а.с.98), матеріалами справи (том 2 а.с100,101). У відповідності до п.1 ч.8 ст.128 ЦПК України судова повістка вважається врученою.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом справи по суті.

Виходячи з вимог ст. 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання учасниками справи та їх представниками своїми процесуальними правами, ст.210 ЦПК щодо строків розгляду справи по суті, у відповідності до положень ч.1 ст.223, ст.280 ЦПК України суд розглянув справу заочно.

У відповідності до ч.3 ст.288 ЦПК України, повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання.

Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Між сторонами виникли правовідносини, стосовно виконання договору кредиту.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в строк зазначений в договорі, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за договором кредиту банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Нормами ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зазначені норми процесуального права узгоджуються і з положеннями статті 20 ЦК України, згідно якої право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Том1 а.с.9), основний вид економічної діяльності Публічного акціонерного товариства «Імексбанк»: інші види грошового посередництва.

З матеріалів справи вбачається, що з 27.05.2015 року розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його ліквідацію (Том 1 а.с.10,33,164-172, Том 2 а.с.5).

Відповідно до ст.2 «Про банки і банківську діяльність», кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом встановлено, що 27.05.2008 року між Акціонерним комерційним банком «Імексбанк» (за Кредитним договором - Кредитор), та ОСОБА_1 (за Кредитним договором Позичальник) був укладений Кредитний договір № 53-Ф (Том 1 а.с.3-7).

Згідно п. 1.1. Кредитного договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 97000, 00 євро зі сплатою п`ятнадцяти відсотків річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості. Пунктом 1.1.1. Кредитного договору визначено графік погашення основної суми заборгованості. Також зазначено, що основна сума заборгованості погашається згідно Додатку №1 до цього Договору, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості по кредиту 26.05.2011 року на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 1.2. Кредитного договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: на поточні потреби.

Згідно п. 2.1. Кредитного договору, видачу кредиту проводиться шляхом надання готівкових коштів з позичкового рахунку Позичальника 3002 на цілі, визначені п.1.2 цього Договору. Сторони домовились, що кредит буде надано в строк до 28.05.2008 року.

Згідно п. 2.2. Кредитного договору, моментом (днем) надання кредиту вважається день першої видачі готівкових коштів з позичкового рахунку Позичальника.

Згідно п. 2.3. Кредитного договору, моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора: суми кредиту, нарахованих відсотків та можливої пені згідно з цим Договором, якщо інше не випливає з умов цього Договору.

Порядок нарахування та сплати процентів визначений сторонами п.2.4-п.2.6.3 Кредитного договору.

Пунктом 3.3.16 Кредитного договору передбачено обов`язок позичальника у випадку прострочення позичальником виконання зобов`язання по повергненню кредитору суми боргу за цим Договором він зобов`язаний відповідно до ст.625 ЦК України сплатити суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення платежу.

Відповідно до п. 7.1. Кредитного договору, детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, погашення основного боргу, вартості сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань, наведені в Додатку №1, що є невід`ємною частиною цього Договору. Фактична сума процентів буде відповідати сумам, зазначеним у Додатку №1, лише за умови, якщо позичальник здійснює щомісячну оплату кредиту та процентів за його використання виключно у дати, вказані в Додатку №1 до цього Договору.

Додатковою угодою до Кредитного договору №53-Ф від 27.05.2008 року (Том1 а.с.177-178,179), сторони дійшли згоди стосовно нового графіку погашення кредитної заборгованості та встановили остаточну дату повернення кредитних коштів 15.12.2012 року. Крім того, сторони змінили умови кредитування виклали п.п.3.3.9 в новій редакції, стосовно сплати позичальником комісії у розмірі 1% від суми заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 здійснив погашення простроченого кредиту за договором згідно меморіального валютного ордеру № 37418 від 31.01.2014 року у розмірі 637,80 євро, та згідно меморіального валютного ордеру №37417 від 31.01.2014 року здійснив погашення процентного зобов`язання на 627,20 євро (том 1 а.с.176).

В Постанові Верховного суду від 06.03.2019 року, ухваленій по вказаній справі (Том 1 а.с.237-240) вказано, що висновки судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором є передчасними, оскільки суди не встановили всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не надали належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитом із якого вбачається, що відсутня поточна заборгованість за кредитом, суди не встановили та не перевірили, яка сума боргу підлягає стягненню; не встановлено, за який період нараховані відсотки та пеня, враховуючи, що відсутня поточна заборгованість, та взагалі, чи має право банк нарахувати відсотки та інші штрафні санкції за кредитом поза межами строку дії кредитного договору.

Згідно уточненого розрахунку заборгованості, довідки по особовому рахунку, виписки про рух коштів по особовому рахунку боржника, доданих позивачем до уточненого позову (Том2 а.с.6-9,10-39,40-70) станом на 26.08.2015 року утворилася заборгованість в сумі 1568990,57 грн. (за курсом НБУ на 11.06.2019 року), яка складається з наступного: прострочена заборгованість за кредитом - 41758,18 євро, строкова заборгованість 0,00 євро, прострочена заборгованість за відсотками (з 01.02.2014 року по 26.08.2015 року) - 9798,36 євро, строкова заборгованість по відсотках 0, 00 євро, пеня за прострочення виконання зобов`язань по кредитному договору (за період з 26.08.2014 року по 26.08.2015 року) - 32275, 10 грн.

У відповідності до ст.252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі, що розглядається, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк повернення основної заборгованості по кредиту, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Судом встановлено, що 27.05.2008 року сторони уклали Кредитний договір № 53-Ф. Згідно умов укладеного договору відповідач отримав в кредит кошти у розмірі 97000 євро зі сплатою 15% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 26.05.2011 року та графіком погашення кредиту (Том 1 а.с.3-7,7-на звороті). Додатковою угодою, сторони дійшли згоди стосовно нового графіку погашення кредитної заборгованості та встановили остаточну дату повернення кредитних коштів 15.12.2012 року (том 1 а.с.177-178). Тобто сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Таким чином у межах строку кредитування до 15.12.2012 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачу кредит і сплачувати проценти. Починаючи з 16.12.2012 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, міститься наступний висновок, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 року в справі №175/4753/15-ц, провадження №61-8449св18.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року в справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право щодо належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог позивач не заявляв. Тому, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за відсотками (з 01.02.2014 року по 26.08.2015 року) в сумі 9798,36 євро та пені за прострочення виконання зобов`язань по кредитному договору (за період з 26.08.2014 року по 26.08.2015 року) в сумі 32275, 10 грн., нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином, у позивача наявне лише право стягнення заборгованості по кредиту, тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредиту за Кредитним договором №53-Ф від 27.05.2008 року в сумі 41758 євро 18 євроцентів, в задоволенні інших вимог слід відмовити.

Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору, що підлягала сплаті при поданні позивачем 01.09.2015 року до суду позову майнового характеру складала - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно вимог ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати встановлювався у місячному розмірі: з 1 січня 1218 гривень. Таким чином, за подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір в розмірі 3654 грн. 00 коп., виходячи з розрахунку 3х1218, 00 грн. = 3654, 00 грн. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позивач на час звернення до суду із позовом був звільнений від його сплати, з відповідача ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст.12,13,81,89,141,259,263-265,268,280-283,354, п.9, п.п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 15,16,192,252,258,260,266,524,525,526,527,530,533,610-612,631,1048,1050, 1054 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (місцезнаходження: 65039, м. Одеса, проспект Гагаріна, буд. 12-А, ) заборгованість по кредиту за Кредитним договором №53-Ф від 27.05.2008 року в сумі 41758 євро 18 євроцентів (сорок одну тисячу сімсот п`ятдесят вісім євро 18 євроцентів).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн. 00 коп. (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири грн. 00 коп.).

В іншому відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: В. В. Рибакова