Ухвала

Іменем України

30 травня 2019 року

м. Київ

справа № 530/723/18

провадження № 61-6982ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу Приватного підприємства «Агроекологія» на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2019 року у справі за зустрічним позовом Приватного підприємства «Агроекологія» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області, Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області, про внесення змін до договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви Приватного підприємства «Агроекологія» про виправлення описки в ухвалі Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 липня 2018 року.

У січні 2019 року Приватне підприємство «Агроекологія» звернулося до суду із апеляційними скаргами на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2018 року.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року апеляційні скарги Приватного підприємства «Агроекологія» на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2018 року залишено без руху з підстав несплати судового збору.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2019 року апеляційні скарги Приватного підприємства «Агроекологія» на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2018 року повернуто заявнику.

Стягнуто з Приватного підприємства «Агроекологія» в дохід державного бюджету штраф у розмірі двох прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб, що становить 3 842 грн на підставі статті 148 ЦПК України.

У касаційній скарзі Приватне підприємство «Агроекологія», посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2019 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Дослідивши матеріали касаційної скарги Приватного підприємства «Агроекологія», Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Апеляційним судом встановлено, що Приватне підприємство «Агроекологія» 18 лютого 2019 року отримало ухвалу Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року про залишення апеляційних скарг на ухвалу Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 грудня 2018 року без руху, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Станом на 15 березня 2019 року недоліки, зазначені в ухвалі Полтавського апеляційного суду від 04 лютого 2019 року, Приватним підприємством «Агроекологія» не усунуті.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду юридичною особою - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Враховуючи те, що апеляційні скарги Приватного підприємства «Агроекологія» так і не були оплачені судовим збором, апеляційний суд правильно застосував положення статей 185, 357 ЦПК України і дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційних скарг заявнику.

Щодо стягнення апеляційним судом з Приватного підприємства «Агроекологія» штрафу за зловживання процесуальними правами необхідно зазначити наступне.

Частина перша статті 2 ЦПК України визначає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свободи чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язок керуватися завданнями цивільного судочинства покладається не лише на суд, але й на учасників цивільного процесу.

Таким чином, сторони процесу не мають прямого юридичного обов`язку сприяти суду в правильному і своєчасному розгляді та вирішенню цивільної справи, але за ними закріплено обов`язок утримуватися від дій, які можуть завадити досягненню завдань цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 11 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно із частиною першою статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Статтею 148 ЦПК України передбачено, що суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Враховуючи викладене, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що в діях Приватного підприємства «Агроекологія» вбачається зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинства відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України, та умисне затягування розгляду справ по суті, оскільки Приватне підприємство «Агроекологія» надає суду платіжні доручення про сплату судового збору по іншим справам, заздалегідь розуміючи, що вони не будуть зараховані до Державного бюджету України. Такі дії є свідченням недобросовісного використання наданих законом процесуальних прав на апеляційне оскарження, які спрямовані на затягування розгляду справи та фактично унеможливлюють здійснення судом своєчасного розгляду справи впродовж розумних строків.

Оскільки, правильне застосування норм права судом апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного підприємства «Агроекологія» на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2019 року у справі за зустрічним позовом Приватного підприємства «Агроекологія» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області, Зіньківська районна державна адміністрація Полтавської області, про внесення змін до договору оренди землі відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник