Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 658/1300/16-ц

провадження № 61-28991св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Демченко Анастасія Михайлівна , Мазур Віталій Миколайович , Логвіновська Алла Анатоліївна ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13 квітня 2017 року у складі судді Подіновської Г. В. та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Кутурланової О. В., Орловської Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 25 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 28 квітня 2011 року між банком та відповідачкою умови вищевказаного кредитного договору були змінені шляхом збільшення кредитного ліміту на платіжній картці до 20 тис. грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за указаним кредитним договором, унаслідок чого станом на 16 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 66 644 грн 58 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 20 тис. грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 42 639 грн 84 коп., заборгованості за пенею та комісією - 355 грн, штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 3 149 грн 74 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 25 жовтня 2010 року у розмірі 66 644 грн 58 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 66 644 грн 58 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 20 тис. грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 42 639 грн 84 коп., заборгованості за пенею та комісією - 355 грн, штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 3 149 грн 74 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладення 25 жовтня 2010 року кредитного договору між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підтверджується підписанням відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням оформити платіжну картку кредитка «Універсальна» та істотними Умовами та Правилами надання банківських послуг у банку. Крім того, ОСОБА_1 своїм підписом засвідчила те, що заява, Умови та Правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» і тарифи складають кредитний договір.

Щодо зміни умов кредитного договору, то відповідно до виписки по кредитній картці банком 28 квітня 2011 року було збільшено кредитний ліміт до 20 тис. грн та видано кредитну картку НОМЕР_1 , а відповідачка отримала надані їй кредитні кошти та користувалась ними. За вказаних обставин суд вважав, що проведений банком станом на 16 лютого 2016 року розрахунок заборгованості за кредитним договором є обґрунтованим та не спростованим відповідачкою.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за указаним кредитним договором, станом на 16 лютого 2016 року утворилась заборгованість, яка становить 66 644 грн 58 коп. та складається із: заборгованості за кредитом - 20 тис. грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом - 42 639 грн 84 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 355 грн, штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 3 149 грн 74 грн. ОСОБА_1 заборгованість за указаним кредитним договором у добровільному порядку сплачена не була, тому її стягнуто у судовому порядку.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , задоволено частково. Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13 квітня 2017 року змінено. Зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором із 66 644 грн 58 коп. до 66 289 грн 58 коп. та розмір стягнути судових витрат зі сплати судового збору із 1 378 грн до 1 370 грн 55 коп. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 08 грн 18 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, давши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 умови кредитного договору від 25 жовтня 2010 року належним чином не виконувала, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 66 644 грн 58 коп. Проте, апеляційний суд не погодився із розміром стягнутої заборгованості, оскільки однією з її складових згідно розрахунку є заборгованість за пенею та комісією у розмірі 355 грн. При цьому немає розмежування пені та комісії. Однак, зважаючи на те, що відсутнє розмежування пені та комісії у розрахунку, апеляційний суд визнав за необхідне виключити із загальної суми заборгованості заборгованість за пенею та комісією у розмірі 355 грн. Таким чином, рішення суду першої інстанції змінено, зменшено розмір стягнутої з відповідачки на користь банку заборгованості за указаним кредитним договором із 66 644 грн 58 коп. до 66 289 грн 58 коп.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалась на те, що при розгляді справи у суді першої інстанції встановлено, що 25 жовтня 2010 року вона стала клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Вважає, що посилання банку на те, що в анкеті-заяві вона погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами, зазначеними в них, і це є належним та допустимим доказом є необґрунтованими, так як на доданих до матеріалів справи Умовах та Правилах відсутній її підпис, що унеможливлює встановлення того, що з якими саме Умовами та Правилами вона була ознайомлена. Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що позивачем було відкритий картковий рахунок та видана їй відповідна картка і що саме така картка була нею отримана. Також не надано доказів про видачу іншої кредитної картки.

Суд першої та апеляційної інстанцій при ухвалені рішень у справі не звернули увагу на те, що картки були отриманні у 2011 році та у 2013 році, тоді як у позовній заяві зазначаються роки отримання кредитних карток 2010 рік та 2011 рік. Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» при розрахунку заборгованості на тарифи по престижним карткам «Visa» є безпідставними, так як вони не містять її підпису та підтвердження ознайомлення її з цими тарифами.

Крім того, посилання банку на розрахунок заборгованості за кредитним договором від 25 жовтня 2010 року також не можна вважати допустимим доказом, так як відсутня інформація до якого номера рахунку та номера картки він відноситься. Також у іншій роздруківці заборгованості за кредитним договором надано рух грошових коштів по трьом банківським карткам, але, як зазначено у позовній заяві, було видано спочатку одну кредитну картку, а потім її замінено на другу, про третю кредитну картку позивачем не зазначено.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Каховського міськрайонного суду Херсонської області зазначену цивільну справу. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Херсонської області від 01 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 25 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, згідно якого позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 28 квітня 2011 року між банком та ОСОБА_1 умови вищевказаного кредитного договору були змінені, а саме: позичальнику було збільшено кредитний ліміт на платіжній картці до 20 тис. грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» довідки, ОСОБА_1 отримала наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 з датою відкриття 15 серпня 2007 року та терміном дії - до серпня 2011 року, № НОМЕР_7, з датою відкриття 08 серпня 2009 року та терміном дії - до серпня 2011 року, № НОМЕР_1, з датою відкриття 28 квітня 2011 року та терміном дії - до квітня 2013 року, № НОМЕР_3, з датою відкриття - 10 червня 2013 року та терміном дії - до липня 2017 року (а. с. 141).

Позовні вимоги стосуються лише останніх двох кредитних карток: № НОМЕР_1 з датою відкриття - 28 квітня 2011 року (кредитний договір ОСОБА_1 із банком підписано 25 жовтня 2010 року, а 28 квітня 2011 року були змінені умови надання послуг і видана вказана кредитна картка) та № НОМЕР_3 з датою відкриття - 10 червня 2013 року (яка була видана у зв`язку із закінченням терміну дії попередньої картки № НОМЕР_4 ).

Із тарифів по престижним картам «Visa» встановлено, що максимальна сума кредитної лінії складає 20 тис. грн, базова ставка 2,5 %, строк дії карти - 2 роки (тобто до квітня 2013 року) тощо (а.с. 9).

Відповідно до виписки за основною картою № НОМЕР_5 встановлено, що у період з 28 квітня 2011 року по 31 жовтня 2016 року здійснювалися різні операції, зокрема, переказ власних коштів, автоматичне погашення заборгованості тощо (а.с. 95-105).

Згідно з виписки за основною картою № НОМЕР_5 встановлено, що у період з 28 квітня 2011 року по 28 лютого 2017 року здійснювалися різні операції, зокрема, переказ власних коштів, автоматичне погашення заборгованості тощо (а.с. 154-162).

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 користувалася вказаною кредитною картою, погашаючи заборгованість, зокрема 21 жовтня 2011 року заборгованість по картці була відсутня, оскільки відповідачка сплатила 10 622 грн, 05 листопада 2015 року було частково погашено заборгованість у розмірі 200 грн.

Із виписки за основною картою № НОМЕР_6 встановлено, що у період з 10 червня 2013 року по 05 листопада 2015 року здійснювалися різні операції, зокрема, переказ власних коштів, автоматичне погашення заборгованості тощо (а.с. 91-94).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», за кредитним договором № б/н від 25 жовтня 2010 року станом на 16 лютого 2016 року наявна заборгованість ОСОБА_1 у розмірі 66 644 грн 58 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 20 тис. грн (сальдо поточної заборгованості за кредитом у розмірі 18 963 грн 77 коп. + сальдо простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 1 036 грн 23 коп.); заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 42 639 грн 84 коп.; заборгованості за пенею та комісією у розмірі 355 грн; штрафу (фіксованої частини) - 500 грн; штрафу (процента складова) - 3 149 грн 74 коп.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у вказаному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 25 жовтня 2010 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

ПАТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 жовтня 2010 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування престижної кредитної картки «Visa» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил розуміла ОСОБА_1 , ознайомилась та погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів).

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.

Колегія суддів вважає, що у вказаному випадку також неможливо застосувати до зазначених правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (25 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15 квітня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Умови і Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У вказаному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, (провадження № 14-131цс19).

Отже, судове рішення з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати у частині стягнення: 42 639 грн 84 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 3 149 грн 74 коп. - штрафу (процентна складова) та відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Також колегія суддів враховує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 25 жовтня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у розмірі 20 тис. грн.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії Першої судової палати суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 01 серпня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 25 жовтня 2010 року у розмірі 42 639 грн 84 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 3 149 грн 74 коп. - штрафу (процентна складова) скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Херсонської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта