Справа № 417/7129/19
Провадження № 22-ц/810/399/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Єрмакова Ю.В. (суддя-доповідач)

суддів - Коновалової В.А., Луганської В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України) справу

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Марківського районного суду Луганської області (суддя Рукас О.В.)

від 15 квітня 2019 року

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Кризька сільська рада Марківського району Луганської області

справа про стягнення моральної шкоди та втраченої вигоди,

в с т а н о в и в:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кризької сільської ради Марківського району Луганської області про стягнення моральної шкоди та втраченої вигоди відповідно до ст. 22-23, 1173-1176 ЦК України за офіційне розповсюдження недостовірної інформації, компрометуючої честь та гідність позивача.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 28 січня 2019 року зазначену позовну заяву було визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звертався з апеляційною скаргою, в якій зазначив про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Постановою Луганського апеляційного суду від 13 березня 2019 року апеляційна скарга була задоволена частково, ухвала Марківського районного суду Луганської області від 28 січня 2019 року скасована та справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 02 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано заявнику час для усунення викладених в ухвалі недоліків, зокрема сплати судового збору в сумі 10 000 грн.

Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Кризької сільської ради Марківського району Луганської області про стягнення моральної шкоди та втраченої вигоди вважано не поданою та повернуто позивачу.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 (скаржник) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року скасувати та справу прийняти до провадження Луганського апеляційного суду, посилаючись на те, що зазначена ухвала винесена з порушенням норм закону.

Посилається на те, що ним на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху надавались документи, які свідчили про його фінансовий стан, проте судом ці обставини не були враховані, у зв`язку з чим суд поспішно прийняв рішення про повернення позову, а тому просив скасувати вказану ухвалу та направити справу для розгляду до іншої держави.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 травня 2019 року відкрито провадження по справі, сторонам по справі роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі.

Відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 03 червня 2019 року справу було призначено до апеляційного розгляду відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 частини першої статті 353 ЦПК України) розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву позивачу відповідно до вимог ст. 175,177, 185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконані вимоги ухвали Марківського районного суду від 02 квітня 2019 року, а також не наведено переконливих доказів про те, що саме на момент звернення до суду (січень 2019) його майновий стан не дозволяє сплатити судові витрати, бо позивачем не долучено ні довідки про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, ні банківських документів про відсутність на рахунку коштів, ні довідки податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо.

Враховуючи, що позивач не звільнений від сплати судових витрат в зазначеній цивільні справі не може бути відкрите провадження, оскільки позивачем не було сплачено судовий збір за звернення до суду з позовною заявою, як того вимагає ст.175 ЦПК України.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду.

Постановляючи ухвалу від 02 квітня 2019 року про залишення позовної заяви без руху, а в подальшому і її повернення, судом першої інстанції було надано оцінку як майновому стану позивача, так і підставам для відстрочення або розстрочення сплати судового за подання позовної заяви.

При цьому суд послався на пункт 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Отже, з наведеного вище вбачається, що підставою для вирішення питання щодо відстрочення або розстрочення сплати судового збору необхідне відповідне клопотання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з таким клопотанням не звертався, а право його на звернення з таким клопотанням щодо відстрочення або розстрочення сплати судового збору суд не роз`яснив, помилково надав оцінку фінансового (майнового) стану позивача щодо можливості сплати судового збору.

Питання щодо роз`яснення позивачу права на звернення до суду з відповідним клопотанням стосовно відстрочення або розстрочення сплати судового збору також були зазначені в постанові Луганського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, де суд звертав увагу суду першої інстанції на вказані обставини, проте це питання судом залишено було поза увагою.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд помилково дійшов висновку про повернення позовної заяви, не роз`яснивши позивачу право на подачу клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Крім того, судова колегія звертає увагу позивача на положення ч.1 ст. 44 ЦПК України, відповідно до якої учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

Нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників.

Використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України.

Аналогічно Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див., ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 і № 18589/02)).

Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 13 березня 2019 року (справа № 199/6713/14-ц).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У зв`язку з наведеним апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, а тому наявні підстави для скасування ухвали Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки нормами ЦПК України не передбачено передачу справи для розгляду до іншої держави.

Керуючись ст. 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Марківського районного суду Луганської області від 15 квітня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 червня 2019 року.

Головуючий

Судді