Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 214/9090/15-ц

провадження № 61-18338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року, ухвалене у складі судді Прасолова В. М., та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта»

(далі - УДППЗ «Укрпошта» ) про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що позивач працював на посаді оператора головної каси поштамту-центру поштового зв`язку № 2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» (далі - поштамт-ЦПЗ № 2) з березня 2013 року.

24 вересня 2015 року його обрано головою первинної профспілкової організації профспілки «Влада належить народу» ЦПЗ № 2 (далі - первинна профспілка ВНН ЦПЗ № 2).

29 вересня 2015 року він повідомив керівництво поштамту-ЦПЗ № 2 про створення на цьому підприємстві вказаної первинної профспілкової організації.

29 вересня 2015 року його ознайомили із наказом поштамту-ЦПЗ № 2

№ 2965-к про припинення трудового договору за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - КЗпП України) за прогул без поважних причин. Наказ про звільнення та трудову книжку при цьому не видали.

30 вересня 2015 року його не допустили на територію поштамту-ЦПЗ № 2.

Вважав своє звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України незаконним, та таким, що завдало йому моральної шкоди.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконними накази поштамту-ЦПЗ № 2 від 29 вересня 2015 року № 486 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та від 30 вересня

2015 року № 2965-к; поновити його на попередній роботі на посаді оператора головної каси поштамту-ЦПЗ № 2; зобов`язати відповідача повернути йому належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в сумі 20 000 грн

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконними накази поштамту-ЦПЗ № 2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» № 486 від 29 вересня 2015 року та № 2065-к

від 30 вересня 2015 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу головної каси поштампу-ЦПЗ № 2 Дніпропетровської дирекції

УДППЗ «Укрпошта».

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45 714,76 грн та на відшкодування моральної шкоди 7 500 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2 776,20 грн допущено до негайного виконання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, з огляду на отримання копії наказу про звільнення тільки 05 грудня 2015 року, та вважаючи, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, поновив на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня

2017 року апеляційна скарга УДППЗ «Укрпошта» задоволена частково.

Змінено рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнутого з УДППЗ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 шляхом зменшення суми середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу за один місяць з 2 776,20 грн до 1 989,61 грн та, відповідно, загальної суми з 45 714,76 грн до 36 183,14 грн, а також в частині суми стягнутого відшкодування моральної шкоди шляхом зменшення її з 7 500 грн до 1 000 грн.

У іншій частині рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не пропущено строк звернення до суду за захистом порушених прав, з огляду на отримання 05 грудня 2015 року копії наказу від 30 вересня 2015 року.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів прогулу позивача з урахуванням характеру та графіка роботи, а також того, що позивач попередив свого безпосереднього керівника про відсутність на роботі за сімейними обставинами та домовленість з іншим оператором про його заміну.

Апеляційний суд вважав безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача в частині недоведення членства позивача у первинній профспілці поштамту-ЦПЗ № 2, оскільки довідка про відсутність відрахування із заробітної плати членських взносів, з урахуванням того, що з моменту створення профспілки до звільнення позивача не пройшов місяць, не може свідчити про те, що позивач не є членом профспілки.

Разом з тим, апеляційний суд не погодився із судом першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку позивача.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, апеляційний суд виходив з того, що час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить з 01 жовтня 2015 року по 06 лютого 2017 року (дату ухвалення рішення судом першої інстанції). Денний розмір заробітної плати позивача складає 92,54 грн, а середня щомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за липень-серпень 2015 року становить 1 989,61 грн. За графіком змінності позивача з дати звільнення по дату ухвалення рішення судом першої інстанції цей період становить 391 робочий день. Тому розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню за період вимушеного прогулу позивача складає 36 183,14 грн (92,54 грн х 391 днів).

Також апеляційний суд зазначив, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним, тому підлягає зменшенню із 7 500 грн до 1 000 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що поновлення на роботі позивача є фактичним відновленням порушеного права, а стягнутий розмір середнього заробітку поновлює його порушене матеріальне становище, тому достатньою компенсацією моральних страждань пов`язаних із незаконним звільненням суд вважав суму 1 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник

ПАТ «Укрпошта» Зайка А. К., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Саксаганського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 04 липня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали цивільної справи № 214/9090/15-ц з Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 04 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

21 червня 2019 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду, у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Пророка В. В., справу

№ 214/9090/15-ц передано судді-доповідачеві Шиповичу В. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку, встановленого законодавством для вирішення трудового спору, доказів поважності пропуску такого строку не надав та з клопотанням про його поновлення не звертався.

Оцінюючи докази у справі та встановлюючи обставини справи суди попередніх інстанцій безпідставно надавали переваги одним доказам над іншими, досліджували неналежним чином завірені докази, порушували статті 10, 212, 213-214 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, зокрема частини четвертої статті 267 ЦК України, статей 30, 40, 43, 233, 234, 235,

252 КЗпП України.

Також заявник зазначив, що Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта») як юридична особа в

2015 році не мала в структурі свого підприємства виробничого підрозділу з назвою «Центр почтового зв`язку № 2», тому про створення первинної профспілки ВНН ЦПЗ № 2) позивач повідомив відповідача у неналежний спосіб без надання необхідних документів на підтвердження такого створення, що не відповідає статті 16 Закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Відповідач вважає, що не порушував

статтю 43-1 КЗпП України, оскільки на час звільнення позивача він не був членом будь-якої профспілкової організації, яка утворена в

УДППЗ «Укрпошта», або його структурних підрозділах, чи з якою укладено колективний договір. Відповідач належним чином перевірив членство ОСОБА_1 у єдиній офіційно діючій первинній профспілковій організації поштамту-ЦПЗ № 2 -Первинній профспілковій організації Поштамту-ЦПЗ № 2

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданому в вересні 2017 року запереченні на касаційну скаргу

ОСОБА_1 посилався на те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржені судові рішення ухвалені відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначив, що судами попередніх інстанцій судом до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Також просив врахувати, що суди попередніх інстанцій правильно встановили факт його членства у профспілці ВНН , поінформованість про це відповідача та порушення останнім процедури узгодження звільнення з профспілкою.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з березня 2013 року і станом на дату звільнення працював на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу головної каси поштамту-центру поштового зв`язку № 2 Дніпропетровської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта».

Із заяви позивача від 24 вересня 2015 року суди встановили, що

ОСОБА_1 вступив до профспілки ВНН.

24 вересня 2015 року проведені установчі збори та позивача обрано головою первинної профспілкової організації профспілки ВНН ЦПЗ № 2.

25 вересня 2015 року видано свідоцтво про реєстрацію первинної профспілкової організації профспілки ВНН ЦПЗ № 2.

28 вересня 2015 року Криворізьким міським управлінням юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області отримано повідомлення про належність профспілки ВНН ЦПЗ № 2, як організаційної ланки, до профспілки «Влада належить народу».

Суди встановили, що 29 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до начальника ЦПЗ № 2 про створення на підприємстві первинної профспілкової організації, яка зареєстрована за вхідний № 1890 29 вересня 2015 року. У заяві зазначено, що він є головою первинної профспілки ВНН ЦПЗ № 2.

У доповідній записці від 28 вересня 2015 року начальник головної каси поштамту-ЦПЗ №2 Добробабіна Л. М. зазначила про відсутність позивача на роботі 25 та 26 вересня 2015 року і вказала, що ОСОБА_1 звертався до неї за дозволом бути відсутнім на роботі за сімейними обставинами

25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року і вона йому роз`яснила необхідність написати письмову заяву, однак позивач таку заяву не писав.

29 вересня 2015 року начальником поштампу-ЦПЗ № 2 видано наказ № 486, згідно якого ОСОБА_1 за вчинення прогулу притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи.

30 вересня 2015 року начальником поштамту-ЦПЗ № 2 видано

наказ № 2065-к про припинення трудового договору, яким ОСОБА_1

30 вересня 2015 року звільнено з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Судами встановлено, що рішенням комітету профспілки ВНН ЦПЗ № 2

від 05 липня 2016 року відмовлено у наданні згоди на звільнення

ОСОБА_1 . Рішення обґрунтовано характером та графіком роботи операторів. 25 вересня 2015 року у позивача був вихідний день у зв`язку з виконанням трьох маршрутів. Відсутність ОСОБА_1 на роботі

25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року була узгоджена з адміністрацією відповідача.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень судами попередніх інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог частини другої статті 10 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судового рішення, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 60 ЦПК України в тій же редакції Кодексу).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).

Щодо застосування позовної давності

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (частини друга статті 47 КЗпП України).

Частиною першою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що строк звернення до суду передбачений статтею 233 КЗпП України у даній справі повинен обраховуватись з дати отримання ОСОБА_1 копії наказу про звільнення (05 грудня 2015 року), тому подання ним позову 17 грудня 2015 року не порушує строк встановлений статтею 233 КЗпП України та не вимагає подання клопотання про поновлення строку.

За таких обставин доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, касаційний суд відхиляє.

Щодо надання оцінки правомірності звільнення позивача

Відповідно до частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом зокрема у випадку прогулу

(в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Відповідно до частин першої та другої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4

статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, зокрема у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації (абзац шостий частини першої статті 43-1 КЗпП України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 24 вересня 2015 року подав заяву про вступ до профспілки «Влада належить народу», а вказана профспілка підтвердила членство ОСОБА_1 у своїй організації.

За змістом частини дев`ятої статті 43 КЗпП України якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

На виконання вимог вказаної статті судом першої інстанції запитано у профспілки ВНН згоду на звільнення ОСОБА_1 та отримано рішення комітету профспілки ВНН від 05 липня 2016 року про відмову в наданні згоди на звільнення позивача.

Частиною сьомою статті 43 КЗпП України визначено, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Аналогічні положення містить частина шоста статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року № 6-703цс15, суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Отже з урахуванням зазначеної правової позиції та в аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП України і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, тому суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, керуючись загальними принципами права і засадами цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичним значенням (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Таким чином рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, згідно з якими розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Встановивши, що в порушення частин першої, сьомої статті 43 КЗпП України звільнення позивача відбулось без попередньої згоди профспілкового органу, членом якої є відповідач, та надавши оцінку обґрунтованості рішення органу профспілки ВНН про відмову у наданні згоди на звільнення

ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про незаконність звільнення необхідність поновлення позивача на роботі.

Суд відхиляє доводи касаційної скарги ПАТ «Укрпошта» про неврахування судами того, що рішення профспілки ВНН є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій, правильно застосувавши вказані норми матеріального права, надали належну оцінку обґрунтованості цього рішення, а доводи заявника в цій частині висновків судів не спростовують.

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення відхиляються касаційним судом, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли висновку про поновлення на роботі позивача саме з підстав порушення роботодавцем положень частини першої та сьомої статті 43 КЗпП України, що є самостійною підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення його на роботі.

Посилання заявника про не доведення позивачем факту його членства у профспілковій організації та неналежне повідомлення відповідача про вказану обставину є ідентичними доводам заперечень на позовну заяву та доводам апеляційної скарги, яким судами попередніх інстанцій надана належна оцінка.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Отже, у справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій виконали свої обов`язки, визначені процесуальним законом (статті 212, 213, 303 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), повно, всебічно й об`єктивно з`ясували обставини справи та надали їм належну оцінку, ухвалили судові рішення, які є законними та обґрунтованими.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання рішення

Ухвалою суду касаційної інстанції від 24 липня 2017 року було зупинено виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 04 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки рішення апеляційного суду залишено без змін, касаційний суд поновлює його виконання.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 лютого 2017 року у частині, нескасованій апеляційним судом, та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня

2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович