Справа № 640/8126/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Якуші Н.В.

при секретарі Коваль А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова цивільну справу за поданням старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Конюхової В.А., про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2019 року до Київського районного суду м. Харкова надійшло подання державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Конюхової В.А., погоджене з в.о. начальника про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України та передано у провадження судді Якуші Н.В. 02.08.2019 року, про що свідчить запис в контрольному журналі судових справ та інших матеріалів, переданих до розгляду судді 02.08.2019 року.

В обґрунтування подання заявник посилається на те, що на виконанні перебуває виконавче провадження №58114291 на загальну суму 25130,48 гривень з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2018 року по справі №640/8126/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості з орендної плати в розмірі 40071,43 грн., заборгованості з оплати електроенергії у розмірі 1483,50 грн., 3% річних у розмірі 1909,02 грн., інфляційних витрат 8666,53 грн. Враховуючи те, що боржник рішення суду не виконує, просила суд встановити тимчасове обмеження його права виїзду за кордон.

Державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Харківської області Конюхова В.А. в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином про місце і час розгляду подання, вказала у поданні, що просить розглядати справу за її відсутністю.

З урахуванням того, до відповідно до ч.4 ст. 441 ЦПК України на суд покладено обов`язок негайно розглянути подання, то неявка до суду державного виконавця, який належним чином повідомлений, не є перешкодою у розгляді справи по суті.

Суд, дослідивши подання та надані до нього документи, вважає що дане подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом вбачається, що на виконанні Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження №58114291 на загальну суму 25130,48 гривень з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2018 року по справі №640/8126/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості з орендної плати в розмірі 40071,43 грн., заборгованості з оплати електроенергії у розмірі 1483,50 грн., 3% річних у розмірі 1909,02 грн., інфляційних витрат 8666,53 грн.

Постанови про відкриття виконавчого провадження була відправлена сторонам рекомендованим листом, проте ОСОБА_1 вказану постанову не отримав, поштовий конверт повернувся за закінченням встановленого строку зберігання.

18.01.2019 року з метою виконання рішення суду, державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника.

За відомостями ДФС України, боржник не перебуває на обліку. Інформація про боржника в базах Пенсійного фонду України також відсутня.

Транспортні засоби, нерухоме майно за боржником не зареєстровані.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Разом з тим, відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування є фундаментальним правом природно-правового походження та складається із таких основних складових: право фізичної особи на в`їзд і на виїзд з території країни, на якій вона перебуває, право вільного пересування у межах цієї території, у тому числі право на вільний вибір місця проживання. Це конституційне право належить всім фізичним особам: громадянам України, іноземцям та особам без громадянства.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

При виконанні судових рішень порядок розгляду подання державного (приватного) виконавця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України регулюється статтею 441 ЦПК України.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року із змінами виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

В статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наведені підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон, зокрема, якщо боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

При цьому сам факт наявності невиконаного рішення суду боржником не є відповідно до цього Закону підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без обов`язкового визначення дій боржника по ухиленню від виконання судового рішення.

Таким чином, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Саме на державного виконавця покладається тягар доказування ухилення боржника від виконання рішення суду.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження умисного ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду громадян України» та ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Так, надані державним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого документу, однак не містять доказів про вчинення ним саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього державним виконавцем у зв`язку з примусовим виконання рішення суду. Крім того, будь-яких доказів того, що на теперішній час боржнику відомо про наявність відкритого виконавчого провадження відносно нього суду надано не було. Не було надано доказів і про відправлення, отримання і ігнорування боржником викликів виконавця тощо. Складений державним виконавцем акт про вихід за місцем мешкання боржника від 25.06.2019 року на думку суду є неналежним доказом умисного ухилення боржника від виконання судового рішення, оскільки вказаний акт підписаний одноособово державним виконавцем, інші особи, які б засвідчили факт не надання боржником доступу до житлового приміщення, у вказаному акті не зазначені.

Отже, заявником не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу, його наміру ухилитися від виконання покладених на нього зобов`язань та переховування від виконавчих органів, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.

Суд, належним чином дослідивши подання, перевіривши матеріали справи, вважає, що подання державного виконавця про обмеження права виїзду за межі України боржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 441 ЦПК України, ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду громадян України», ст. 33 Конституції України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Конюхової В.А., про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника ОСОБА_1 за межі України - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її підписання.

Ухвалу складено та підписано 02.08.2019 року.

Суддя Н.В. Якуша