Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 581/63/17

провадження № 61-25284св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 6 квітня 2017 року у складі судді Сізова Д. В. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів Семеній Л. І., Собини О. І., Хвостика С. Г.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь борг у розмірі 712 962,08 грн, а саме за розписками:

- від 25 лютого 2009 року у розмірі 180 079,46 грн, з яких: 50 000 грн - основна сума боргу, 47571,55 грн - проценти за користування позикою, 11 621,91 грн - 3 % річних, 70 886 грн - інфляційне збільшення боргу;

- від 25 березня 2009 року у розмірі 277 126,37 грн, з яких: 132 000 грн - основна сума боргу, 124 373,80 грн - проценти за користування позикою, 4437,37 грн - 3 % річних, 16 315,20 грн - інфляційне збільшення боргу;

- від 23 квітня 2010 року у розмірі 99 183,74 грн, з яких: 50000 грн - основна сума боргу, 41322,92 грн - проценти за користування позикою, 1680,82 грн - 3 % річних, 6180 грн - інфляційне збільшення боргу;

- від 18 червня 2010 року у розмірі 156 572,51 грн, з яких: 50 000 грн - основна сума боргу, 40 546,89 грн - проценти за користування позикою, 9435,62 грн - 3 % річних, 56 590 грн - інфляційне збільшення боргу.

Позов мотивовано тим, що протягом 2009-2010 років між чоловіком позивача - ОСОБА_3 та відповідачем укладалися договори про надання позики, на підтвердження яких складалися боргові розписки від 25 лютого 2009 року на суму 50 000 грн, зі строком повернення до 01 травня 2009 року, 25 березня 2009 року на суму 132 000 грн, 23 квітня 2010 року на суму 50 000 грн, 18 червня 2010 року на суму 50 000 грн, зі строком повернення до 15 жовтня 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а позивач прийняла спадщину за заповітом, успадкувала й право вимоги до відповідача за вказаними договорами.

08 грудня 2015 року позивач зверталася з письмовою вимогою до відповідача щодо погашення заборгованості за договорами позики, однак жодне з боргових зобов`язань відповідачем не виконано.

Оскільки розписки не містять умов про безпроцентність договорів позики та не мають розміру відсотків, то такі відсотки підлягають стягненню за користування грошима на рівні облікової ставки Національного банку України, що діяла в період користування позикою, відповідно до положень статті 1048 ЦК України.

Крім того, відповідно до частини другої статті 625 ЦК Україниза весь час прострочення виконання зобов`язання з повернення грошей відповідач має сплатити 3 % річних та суму інфляційного збільшення боргу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 25 липня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що розписки від 25 березня 2009 року та від 23 квітня 2010 року не містять відомостей про існування між сторонами правовідносин позики, оскільки вони не містять зобов`язань відповідача про повернення коштів, а протилежного позивачем не доведено.

За розпискою від 25 лютого 2009 року, яка містить зобов`язання повернути кошти до 01 травня 2009 року та розпискою від 18 червня 2010 року з відповідним зобов`язанням повернути гроші до 15 жовтня 2010 року, між сторонами виникли договірні правовідносини щодо позики. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження повернення боргу, а тому не довів факт своєчасного виконання свого зобов`язання, в зв`язку з чим право позивача, яка є правонаступником позикодавця після його смерті, є порушеним.

Разом з тим, за захистом порушених прав позивач звернулася до суду поза межами строку позовної давності, поважність його пропуску в суді не довела.

Оскільки до ухвалення рішення у справі відповідач заявив про застосування позовної давності, суд першої інстанції. З яким погодився апеляційний суд, на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України, відмовив в частині зазначених вимог за пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій є недостатньо обґрунтованими. Суди не врахували, що відповідач визнав існування відносин позики між ним та ОСОБА_3 , які передбачали обов`язок повернення коштів, не встановили факт, чи дійсно запозичені кошти були повернуті відповідачем.

Суди безпідставно не застосували положення статті 213 ЦК України щодо тлумачення змісту правочину. Оскільки встановлення правової природи укладених згідно розписок правочинів є обов`язковою умовою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суди мали надати тлумачення змісту такого правочину.

У задоволенні позовних вимог про стягнення боргу, що виник із розписок від 25 лютого 2009 року та від 18 червня 2010 року, суди безпідставно відмовили за спливом строку позовної давності, застосували норму частини четвертої статті 267 ЦК України. Не надали жодної оцінки обставинам, на які посилався позивач, що мають істотне значення для вирішення питання щодо спливу строку позовної давності за розпискою від 25 лютого 2009 року, та не врахували, що у вказаній розписці не визначено строк повернення коштів, оскільки з тексту даної розписки неможливо розібрати вказану відповідачем дату, оскільки після слів «гроші зобов`язуюсь до», вказано лише рік (2009), а місяць та день не зазначено.

Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам позивача, що за розпискою від 25 березня 2009 року строк повернення визначається моментом пред`явлення вимоги, а не вказаною судом датою, отже позовна давність за цією вимогою не є такою, що сплила.

При оцінці клопотання позивача про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, суди не врахували усіх доводів позивача, зокрема тих обставин, що позивач об`єктивно не могла дізнатись про існування розписок до смерті позикодавця і до прийняття спадщини після нього, оскільки вона стороною правочинів не виступала.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_2 , заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі рішення судів попередніх інстанцій без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за розписками від 25 березня 2009 року та від 23 квітня 2010 року, дав належну оцінку змісту вказаних розписок, встановив, що вони не містять зобов`язань відповідача про повернення коштів та не підтверджують факт існування між сторонами правовідносин позики, а протилежного позивачем не доведено, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Установивши, що за розпискою від 25 лютого 2009 року, яка містить зобов`язання повернути кошти до 01 травня 2009 року та розпискою від 18 червня 2010 року з відповідним зобов`язанням повернути гроші до 15 жовтня 2010 року, між сторонами виникли договірні правовідносини щодо позики, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що право позивача, яка є правонаступником позикодавця після його смерті, є порушеним, оскільки відповідач не довів факт своєчасного виконання боргового зобов`язання.

Разом з тим, установивши, що за захистом порушених прав позивач звернулася до суду поза межами строку позовної давності, поважність причин його пропуску в суді не довела, а відповідач під час розгляду справи заявив про застосування позовної давності, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові в частині зазначених вимог за пропуском строку позовної давності, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України.

Доводи касаційної скарги щодо поважності причин пропуску позовної давності не спростовують висновків судів попередніх інстанцій у наведеній частині, оскільки суди дали належну оцінку обставинам щодо пропуску позовної давності, в тому числі і доводам позивача щодо поважності причин його пропуску, обґрунтовані висновки щодо яких містяться у мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

Посилання у касаційній скарзі заявника на необхідність застосування судами статі 213 ЦК України щодо тлумачення змісту правочинів є безпідставними, оскільки, за змістом частини другої вказаної статті суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину на вимогу однієї або обох сторін. Разом з тим, даний спір виник щодо стягнення боргу за розписками, а не щодо тлумачення змісту правочину за правилами статті 213 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги позивача висновків судів не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив відмовляючи позові та з наданою судами оцінкою змісту розписок, які є предметом розгляду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська