КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №753/8099/18

11 червня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Коренюк А.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення рухомого майна з- під арешту, -

в с т а н о в и в:

07 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення рухомого майна з- під арешту.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 вересня 2016 року, після смерті батька ОСОБА_2 , 1954 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності одноособово володіє автомобілем Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований 04 січня 1992 року МРЕО-7 м. Києва, що належав спадкодавцю підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 04 січня 1997 року МРЕО-7 м. Києва.

Під час реєстрації вказаного транспортного засобу у сервісному центрі м. Києва їй стало відомо, що автомобіль перебуває під арештами, накладеними державним виконавцем та судом, що унеможливлюють подальшу реалізацію належного їй майна.

При зверненні до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві їй повідомили про те, що матеріали виконавчого провадження, на підставі яких державним виконавцем було накладено арешти на автомобіль, за терміном зберігання знищено.

З огляду на те, що вона на законних підставах набула право власності на автомобіль, проте накладений арешт обмежує її в можливості вільно володіти та розпоряджатися ним, просила суд звільнити з-під арештів транспортний засіб Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_7, що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, накладених на підставі:

постанови №10/20 від 02.06.2003, ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва;

постанови №9641/4 від 22.02.2008 року;

постанови №7-К, Дарницький р/с м. Києва від 02.08.2002 року;

постанови №792/5 від 30.01.2013 року ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про звільнення нерухомого майна з- під арешту.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що висновок суду першої інстанції про те, що вона не встановила рішення, на підставі яких було накладено арешти на автомобіль, не відповідає дійсності, оскільки в позовній заяві нею зазначені постанови, на підставі яких було накладено арешти. Та обставина, що вона не може надати суду ці документи, обгрунтовується відсутністю вказаних документів у відповідача та тим, що вона не є стороною зазначених виконавчих проваджень.

Зазначала також, що не погоджується з висновком суду про те, що Дарницький РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві не є належним відповідачем у даній, так як боржника неможливо зазначити відповідачем у даній справі у зв`язку з його смертю, а стягувачі у вказаних виконавчих провадженнях ні їй, ні Дарницькому РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві невідомі, тому єдиним можливим та належним відповідачем у даній справі є Дарницький РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві.

Звертає увагу на те, що знищенню підлягають тільки завершені виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися. При цьому, в разі закінчення виконавчого провадження, закон зобов`язує державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, та скасувати інші вжиті ним заходи. З матеріалів справи слідує, що виконавчою службою знищені виконавчі провадження, в рамках яких, постановами накладено арешти на її майно, у зв`язку з їх закінченням, проте арешти з автомобіля зняті не були, чим порушується її право власності.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

В судове засідання ОСОБА_1 та представник Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що транспортний засіб Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_7 належав на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданим 04 січня 1997 року МРЕО-7 м. Києва. (а.с.10)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 . (а.с.8)

Право власності на зазначений автомобіль було успадковано ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29 вересня 2016 року. (а.с. 9)

20 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Територіального сервісного центру 8045 Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України з заявою про реєстрацію транспортного засобу Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, кузов № НОМЕР_7.

Відповідно до листа Територіального сервісного центру 8045 Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 21.09.2017 року №345/8045, згідно автоматизованої інформаційної системи МВС станом на 21.09.2017 року за вищевказаним транспортним засобом наявні обмеження на відчуження, а саме: «Арешт, заборона на відчуження», обтяжувач - ВДВС Дарницького районного управління юстиції в м.Києві, тому зареєструвати транспортний засіб Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, кузов НОМЕР_7 не виявляється можливим. (а.с.12)

У листі Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 06.04.2017 року, на заяву ОСОБА_1 від 27.02.2017 року щодо надання інформацій з приводу постанов про накладення арешту на рухоме майно по виконавчим провадженням, викладено наступну інформацію: 1) арешт №10/20 від 02.06.2003 вхідний №5220 від 09.06.2003, який було накладено державним виконавцем Бабіч О.М. пост. №АА603428 (АА897161); 2) виконавче провадження №641/4 від 09.02.2008 вхідний №2565 від 22.02.2008, арешт було накладено державним виконавцем Хілько О.В. пост. АК 474770, за в/л 2-4321 від 16.11.2007 р. Дарницького райсуду м. Києва; 3) виконавче провадження №792/5 від 30.01.2013, арешт було накладено за постановою №36343588 за в/л 2-2610-12 про стягнення боргу 17851,37 грн. Повідомлено, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження та ВП-спецрозділ, всі вищезазначені виконавчі провадження закриті та знищені у зв`язку з завершенням терміну зберігання. (а.с.11)

Також з результатів звірення по «АІС» станом на 10.04.2017 року вбачається, що транспортний засіб Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, кузов НОМЕР_7 значиться в арешті на підставі:

1) постанови №10/20 від 02.06.2003 вхідний №5220 від 09.06.2003, який було накладено державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва Бабіч О.М . пост. № АА603428 (АА897161);

2) постанови №641/4 від 09.02.2008 вхідний №2565 від 22.02.2008, який було накладено державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва Хілько О .В. пост. АК 474770, за в/л 2-4321 від 16.11.2007 р. Дарницького райсуду м. Києва;

3) постанови №792/5 від 30.01.2013 вхідний 9752АР від 28.03.2013 року, який було накладено ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва у ВП №36343588 за в/л 2-2610/12 про стягнення боргу 17851,37 грн.;

4) постанови №К-7 від 02.08.2002 вхідний №8351 від 09.08.2002 накладено Дарницьким районним судом міста Києва;

5) постанови №59/5692 від 15.11.2002 вхідний №12200 від 19.11.2002 накладено Шевченківським РУ м. Києва ТУМ-2.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона на законних підставах набула право власності на автомобіль Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, кузов НОМЕР_7, проте накладений на вказаний автомобіль арешт обмежує її право вільно володіти та розпоряджатися вказаним автомобілем, у зв`язку з чим просила суд звільнити з-під арештів транспортний засіб Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_7, що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, накладні на підставі: - постанови №10/20 від 02.06.2003, ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва; -постанови №9641/4 від 22.02.2008 року; - постанови №7-К, Дарницький р/с м. Києва від 02.08.2002 року; - постанови №792/5 від 30.01.2013 року ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що вимога про звільнення майна з-під арешту на підставі рішення (ухвали/постанови) суду, вирішується у визначеному ЦПК України порядку способом скасування заходів забезпечення позову відповідно до ст.158 ЦПК України, а не в позовному порядку, як визначено позивачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить звільнити транспортний засіб Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_7, з-під арешту, накладеного на підставі постанови Дарницького районного суду м.Києва №7-К, від 02.08.2002 року.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що питання про скасування заходів забезпечення позову, застосованих судом, вирішується за правилами ст. 158 ЦПК України, тобто шляхом звернення до суду, який забезпечив позов, з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування зазначених висновків суду першої інстанції, які колегія суддів вважає обґрунтованими.

Також, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду судові рішення, на підставі яких були накладені арешти на вказаний автомобіль. Крім того, позивачем пред`явлено позовні вимоги до ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва, який є неналежним відповідачем у даній категорії справ.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права, з наступних підстав.

У відповідності до статті 15 ЦК України, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна, арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

За змістом наведеної правової норми належним і ефективним способом захисту прав особи, яка вважає, що арештоване майно належить їй, а не боржнику, є одночасне пред`явлення двох позовних вимог: 1) про визнання права власності на майно; 2) про зняття з нього арешту.

Згідно роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Також у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» визначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, боржником у вказаних ОСОБА_1 виконавчих провадженнях був ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_2 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.09.2016 року на транспортний засіб Олдсмобіл Силует, 1992 року випуску, кузов НОМЕР_7 , на який накладено арешти в межах виконавчих проваджень в яких спадкодавець виступав боржником.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1231 ЦК України регулюється питання спадкування обов`язку відшкодувати майнову шкоду (збитки) та моральну шкоду, яка була завдана спадкодавцем.

У відповідності до ч.1 ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. А також спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (ч.1 ст.1282 ЦК України).

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 є правонаступником спадкодавця ОСОБА_2 , який був боржником у виконавчих провадженнях в межах яких накладено арешти на спадкове майно - спірний автомобіль.

При цьому ч.1 ст.442 ЦПК України передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Виходячи з системного аналізу п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» боржник не може пред`являти такий позов та законом для нього встановлений інший порядок вирішення вказаного питання. Відповідно не може пред`являти такий позов і правонаступник боржника, оскільки йому належать права та обов`язки в тому обсязі, що належали боржнику.

Отже, для ОСОБА_1 , як правонаступника боржника у виконавчому провадженні ОСОБА_2 , законом встановлений інший порядок вирішення питання звільнення майна з-під арешту, який регламентовано розділом VІІ ЦПК України.

Так, статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, порушені, невизнані, оспорювані права позивачки, яка є правонаступником боржника у виконавчих провадженнях підлягають захисту відповідно до статті 447 ЦПК України шляхом оскарження дій або бездіяльності державного виконавця.

Наведене узгоджується з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 335/12353/17-ц.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем пред`явлено позовні вимоги до ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва, який є неналежним відповідачем у даній категорії справ.

У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Таким чином, належним відповідачами у даній справі є особи, в інтересах яких накладено арешт на майно, а орган державної виконавчої служби залучається до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Судом першої інстанції вірно зазначено в рішенні, що пред`явлення позову до неналежного відповідача має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що єдиним можливим та належним відповідачем у даній справі є Дарницький РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві, оскільки стягувачі за виконавчими провадженнями позивачці не відомі. Позивачка, будучи правонаступником боржника, не позбавлена можливості з`ясувати коло стягувачів, які мали бути відповідачами у даній справі.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що знищенню підлягають тільки завершені виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися та в разі закінчення виконавчого провадження, закон зобов`язує державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, та скасувати інші вжиті ним заходи, виходячи з наступного.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

При цьому, враховується те, що підстави для накладення арешту на автомобіль позивачці не відомі, рішення, на підставі яких накладені арешти на автомобіль відповідно до інформації першоджерел або ж Єдиного реєстру рухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, суду не надано.

При відсутності вказаних доказів суд позбавлений можливості встановити з яких підстав були закриті виконавчі провадження та, відповідно, чи існували підстави у державних виконавців для зняття арешту з майна боржника ОСОБА_2 , правонаступником якого є позивачка, оскільки у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника тільки в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), а в іншому випадку стягувач в будь-який час має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконане боржником.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що зазначені вище постанови про накладення арешту на майно вона не може надати суду, оскільки не є стороною зазначених виконавчих проваджень, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як, позивачка є правонаступником боржника та наділена всіма правами, які мав боржник.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 червня 2019 року.

Головуючий: Судді: