КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа №2-1461/08

провадження № 22-ц/824/15079/2019

12 грудня 2019року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Семенюк Т.А.,

за участю секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору позики, відшкодування матеріальної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Томчука Миколи Володимировича на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року в складі судді Васильченка О. В. ,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на ті підстави, що 25 липня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач передав останньому грошові кошти в сумі 10 500 доларів США, а відповідач зобов`язався виплачувати кожного місяця 10% від суми позики. 17 жовтня 2007 року до вказаного договору були внесені зміни, за якими позивач передав, а відповідач прийняв у власність 39 000 доларів США, що еквівалентно 196 950 грн. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 позику не повернув, просив розірвати укладений договір та стягнути з відповідача суму боргу за договором позики - 452 985 грн, проценти - 39 390 грн, витрати на правову допомогу - 2850 грн. та судові витрати по справі.

31 березня 2008 року до участі в справі в якості відповідача притягнуто дружину ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 196 950 грн - суму позики, 295 425 грн - відсотки за користування коштами; 2 850 грн - витрати на правову допомогу; 1 730 грн - судові витрати, всього 496 955 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року залишено без задоволення.

Відповідно до довідки Подільського районного суду м. Києва від 29 червня 2017 року дана цивільна справа була знищена у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

У липні 2017 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року.

Свої доводи мотивує тим, що вона не була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи. Жодних листів, судових повісток, копій позовних заяв з доданими матеріалами не отримувала , про існування справи не знала.

Зазначила, що до 2016 року була одружена з ОСОБА_2 . Тільки в червні 2016 року їй стало відомо про факт укладання договору позики від 25 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , наявність оскаржуваного судового рішення та про відкрите виконавче провадження.

Неповідомлення у встановленому порядку про розгляд справи позбавило її права надати суду докази, якими вона заперечує проти позову.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2017 року матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року повернуто для вирішення питання про відновлення в установленому порядку судового провадження.

23 травня 2019 року Подільський районний суд м. Києва постановив ухвалу про відновлення втраченого судового провадження у справі №2-1461/08 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору позики та стягнення суми коштів в частині наступних документів справи: заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року; договору позики від 25.07.2007 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М. В. та зареєстрованого в реєстрі за №3129п; заяви ОСОБА_3 від 25.07.2007 року про надання згоди на укладення ОСОБА_2 договору позики, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М. В. №3126п; договору про внесення змін до договору позики від 17.10.2007 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М. В. та зареєстрованого в реєстрі за №6638; заяви ОСОБА_3 від 17.10.2007 року про надання згоди на укладення ОСОБА_2 договору про внесення змін до договору позики, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М. В. №6637.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Томчук М. В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день,час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 липня 2007 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, посвідчений Голяченко М.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.93).

За умовами вказаного договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 53 025 грн, що еквівалентно 10 500 доларів США , згідно з курсом, встановленим сторонами цього договору (1 долар =5,05 грн). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів за користування сумою позики у розмірі 10% від суми позики за кожний місяць користування сумою позики (п.1 договору).

Зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 25 липня 2008 року (п.2 договору).

Позикодавець на день укладення цього договору перебуває у зареєстрованому шлюбі; дружина згодна з укладенням цього договору (п. 9 договору).

17 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін до договору позики (а.с. 95).

За умовами вказаного договору сторони вирішили внести зміни до п. 1 договору позики від 25 липня 2007 року, виклавши його в новій редакції.

Зокрема, сторони домовились, що сума, яка була передана за договором, становить 196 950 грн, що еквівалентно 39 000 доларів США за курсом 1 долар =5,05 грн. Інші умови договору позики залишились без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти за договором позики ОСОБА_2 , який перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , не повернув, відсотки не сплатив. Станом на березень 2008 року заборгованість за договором позики складає 492 375 грн, з яких: 196 950 грн - сума позики; 295 425 грн - проценти за користування коштами. З огляду на викладене, відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язання за цим договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності з вимогами ст. 525, 526, 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, визначеному договором і одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи з 24 вересня 2005 року в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , дала останньому згоду на укладення ним на умовах на його власний розсуд договору позики, предметом якого є сума грошей у розмірі 53 025 грн, що є еквівалентом 10 500 доларів США, в якому він буде виступати як позичальник, а іншою стороною буде ОСОБА_1 , що підтверджується заявою від 25 липня 2007 року.

Справжність підпису ОСОБА_3 на вказаній заяві посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М. В. (а.с. 94).

17 жовтня 2007 року ОСОБА_3 дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення договору про внесення змін до договору позики від 25 липня 2007 року (а.с.96).

З огляду на викладене, доводи ОСОБА_3 про те, що про факт укладення договору позики їй стало відомо лише в червні 2016 року, є необґрунтованими.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовного цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ч.2 ст.73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленій у справі №163цс12 від 20 лютого 2013 року, факт використання подружжям грошових коштів в інтересах сім`ї повинен бути підтверджений відповідними доказами, а також підлягає з`ясуванню чи надавала особа у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

З огляду на те, що ОСОБА_3 в день укладення договору позики та внесення до нього змін надала нотаріально посвідчену згоду на отримання її чоловіком в борг грошових коштів, за відсутності доказів того, що договір було укладено чоловіком не в інтересах сім`ї та не відповідав їх спільному волевиявленню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних та допустимих доказів того, що отримані в борг грошові кошти були використані ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї, суду надано не було.

Надана відповідачем ОСОБА_2 нотаріально посвідчена заява від 05 березня 2018 року про те, що позичені гроші не використовувались ним в сімейних цілях, не є достатнім доказом на спростування обставини набуття грошових коштів у спільну сумісну власність.

Інших доказів на підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі, ОСОБА_3 суду не надала.

Враховуючи доведеність обставин набуття відповідачами, як подружжям, грошових коштів за договором позики у спільну сумісну власність, у останніх внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки праву на спільну сумісну власність на грошові кошти кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася в інтересах сім`ї.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій в постановах від 27 квітня 2016 р. (справа №6-486цс16), від 14 вересня 2016 р. ( справа №6-539цс16).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідачів обов`язку з повернення суми боргу.

Як вбачається зі змісту заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 р., ОСОБА_2 був присутнім в попередньому судовому засіданні, позов визнав. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка до 2016 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 , були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. При цьому суд зазначив аркуші справи,що підтверджують вказану обставину.

ОСОБА_3 не надала доказів на спростування вказаного висновку суду першої інстанції в частині її повідомлення про розгляд справи.

Рішення суду в частині розміру заборгованості, розірвання договору та стягнення суми боргу з ОСОБА_2 оскаржено не було, а тому в цій частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Томчука Миколи Володимировича залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року в частині задоволення позову до ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: Т. А. Семенюк

І. М. Рейнарт