Провадження № 22ц-824/6705/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приват Банк» про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір SAMDN9021 від 01.02.2010 року укладений між ним і АТКБ «ПриватБанк», стягнути на його користь судові витрати.

В обґрунтування позову посилався на те, що він з електронного ресурсу Єдиного державного реєстру судових рішень дізнався про наявність судового рішення про стягнення з нього на користь АТКБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором SAMDN9021 від 01.02.2010 року.

Вказує, що про існування вказаного кредитного договору йому нічого невідомо, тому, посилаючись на положення ст. 215, 216 ЦК України просив визнати його недійсним, оскільки він його не підписував.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів посилається зокрема на те, що він не визнає наявність у нього кредитних відносин з банком, жодного кредитного договору він з АТКБ «ПриватБанк» не укладав і наявність у нього кредитної заборгованості також нічим не підтверджено, тому вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, при цьому матеріали справи містять належні докази укладення сторонами кредитного договору, через що підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2010 року між сторонами було укладено договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки НОМЕР_1.

Звертаючись до суду з позов про визнання кредитного договору недійсним, позивач посилається на те, що договір ним не укладався та не підписувався, у зв`язку з цим він не знав про зобов`язання за спірним договором.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, місцевий суд правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дав належну оцінку наявній у матеріалах справи завіреної фотокопії договору про відкриття рахунку та обслуговування платіжної картки, за умовами якого позивачу було надано кредитну картку із кредитним лімітом, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст. 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним, оскільки оскаржуваний договір підписаний обома сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі, та при його укладенні ОСОБА_1 не заперечував щодо його умов, про що свідчить його особистий підпис у ньому. При цьому, позивачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заявлялося клопотання про проведення почеркознавчої експертизи щодо належності йому чи іншій особі підпису на спірному договорі. Умовами договору також визначено права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором та інші умови.

За таких обставин, доводи апелянта про те, що він не підписував оскаржуваний договір, колегія суддів вважає безпідставними з підстав не підтвердження цієї обставини належними і допустимими доказами, а тому вони не спростовують обґрунтованих висновків місцевого суду у цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги повторюють доводи позовної заяви, які були предметом розгляду суду першої інстанції, зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: