Справа № 466/5922/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Єзерського Р. Б.

при секретарі Ваврин М. М.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення, яким визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на земельну ділянку, площею 0,0200 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; визнати за нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право спільної власності на земельну ділянку, площею 0,0160 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що будинок АДРЕСА_2 перебував у власності її батька, ОСОБА_5 2/5 частки та його сестри, ОСОБА_3 3/5 частки.

21.01.2014 її батько склав заповіт, згідно якого заповів все належне йому майно своїй доньці, ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер і вона успадкувала все належне йому майно.

За вказаним будинком була закріплена земельна ділянка площею 0,0660 га, яка належала ОСОБА_5 2/5 частки та ОСОБА_3 3/5 частки.

ОСОБА_3 подарувала своєму сину ОСОБА_6 23/50 частини земельної ділянки.

На теперішній час, за батьком позивача, ОСОБА_5 визнано право на 15/50 частини земельної ділянки, що становить 0,0200 га.

У спільному користуванні ОСОБА_5 і ОСОБА_3 знаходилося 12/50 частини земельної ділянки, що становить 0,0160 га.

На вказану земельну ділянку, площею 0,0660 га був виданий Державний акт на землю серії ЯА № 733527 від 12.09.2005.

У зв`язку із даруванням ОСОБА_3 частини земельної ділянки сину ОСОБА_6 , даний Державний акт втратив юридичну силу.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 01.03.2019 було відмовлено у державній реєстрації, у зв`язку із відсутністю договору поділу земельної ділянки в натурі, тому позивач змушена звернутися до суду із позовом про визнання права власності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовну заяву підтримали в повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні, які викладені у ній та просили задовольнити позовні вимоги.

23.10.2019 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Львівської міської ради Наумець А. Г., у якому позовні вимоги заперечила, вважаючи їх необґрунтованими. Відзив мотивує тим, що 13.03.1997 Львівською міською радою на 8 сесії 2 скликання була видана ухвала № 683 «Про передачу у спільну сумісну власність гр. ОСОБА_7 , ОСОБА_3 земельної ділянки на АДРЕСА_1 . На підставі даної ухвали та свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.09.2005 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 , серії ЯА № 7335217 ОСОБА_3 у частці 3/5 та ОСОБА_5 у частці 2/5.

19.12.2005 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір конкретного користування земельною ділянкою по взаємній згоді співвласників, посвідчений приватним нотаріусом Тертичною Е. В., згідно якого сторони поділили земельну ділянку площею 0,0600 га на три окремі ділянки: ділянка площею 0,0300 га переходить до ОСОБА_3 , ділянка площею 0,0200 га переходить до ОСОБА_5 , ділянка площею 0,0160 га переходить у спільне користування вказаним співвласникам.

У відзиві представник відповідача зазначає, що позивач зверталася до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради з метою реєстрації права власності, проте їй було відмовлено у реєстрації права власності на земельні ділянки у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Оскільки видані Львівською міською радою документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку на теперішній час ніким не оспорювалися та не скасовувалися, земельна ділянка перебувала у приватній власності, відтак Львівська міська рада не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин, право щодо розпорядження, володіння та користування співвласників земельної ділянки не порушувала, тому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог не заперечила та просила їх задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, свідка, яка допитана в судовому засіданні та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_2 перебував у власності батька позивача ОСОБА_5 2/5 частки та його сестри, ОСОБА_3 3/5 частки.

Згідно ухвали № 683 від 13.03.1997, Львівська міська рада на 8 сесії 2 скликання ухвалила передати у спільну сумісну власність гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 земельну ділянку площею 660 м. кв. для обслуговування будинку АДРЕСА_1 , який належить їм на праві часткової власності в 4/5: 1/5 частинах, за рахунок ділянки, яка є у користуванні та зобов`язано видати Державний акт на право приватної власності на землю (а. с. 58).

На вказану земельну ділянку, площею 0,0660 га був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 733527 від 12.09.2005, згідно якого співвласниками земельної ділянки є ОСОБА_3 3/5 частки та ОСОБА_5 2/5 частки (а. с. 4).

19.12.2005 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір конкретного користування земельною ділянкою по взаємній згоді співвласників, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тертичною Е. В., згідно якого сторони поділили земельну ділянку площею 0,0600 га на три окремі ділянки: ділянка площею 0,0300 га, що складає 23/50 часток земельної ділянки переходить до ОСОБА_3 , ділянка площею 0,0200 га, що становить 15/50 часток земельної ділянки переходить до ОСОБА_5 , ділянка площею 0,0160 га, що становить 12/50 часток земельної ділянки переходить у спільне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Згідно складеного заповіту від 21.01.2014, ОСОБА_5 заповів все належне йому майно своїй доньці, позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським районним у м. Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено актовий запис № 313 (а. с.16).

У зв`язку із даруванням ОСОБА_3 частини земельної ділянки сину ОСОБА_6 , Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 733527 від 12.09.2005 втратив юридичну силу.

Згідно рішень № 45773111 та № 45772811 державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_9 від 01.03.2019 було відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на земельну ділянку, кадастровий № :05:003:0283 за суб`єктами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, а саме: договору поділу земельної ділянки в натурі (а. с. 11, 12).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради пояснила, що позивач зверталася до Управління з метою реєстрації права власності на земельну ділянку, проте їй було відмовлено у реєстрації у зв`язку з відсутністю договору поділу земельної ділянки, яка перебуває у власності. Позивач для реєстрації подала лише договір конкретного користування земельною ділянкою по взаємній згоді співвласників.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, що прийняла спадщину після смерті батька, однак вона не може оформити право власності у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Нормою ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України серед підстав набуття права власності на земельні ділянки зокрема є: безоплатна передача із земель державної і комунальної власності, а також прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Судом встановлено, що позивач зверталася до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради з метою реєстрації права власності на земельну ділянку, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, зокрема договору поділу земельної ділянки в натурі. Дані факти підтверджуються долученою до матеріалів справи копією рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_9 (а. с. 11, 12).

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 78, 81 Земельного кодексу України, ст. ст. 392, 1216-1217, 1225, 1261, 1268 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-77, 81, 89, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 право власності на земельну ділянку, площею 0,0200 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 право спільної власності на земельну ділянку, площею 0,0160 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 грудня 2019 року.

Суддя Р. Б. Єзерський