Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 755/9871/16-ц

провадження № 61-19493св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку»,

представник позивача - Тимошенко Яна Яківна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВБР» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 03 лютого 2014 року між ПАТ «ВБР» та

ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк встановив відповідачу кредитний ліміт у розмірі 2 тис. грн строком користування 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних, крім пільгового періоду.

Банк свої зобов`язання перед позичальником відповідно до умов укладеного договору виконав у повному обсязі, надавши останньому кредитні кошти у розмірі 2 тис. грн, а з 11 липня 2014 року ліміт було збільшено до 5 500 грн.

Проте ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку, станом

на 22 квітня 2016 року складається із поточної заборгованості за тілом кредиту

у розмірі 2 204 грн 71 коп., простроченої заборгованості за тілом кредиту

у розмірі 3 291 грн 17 коп., поточної заборгованості за процентами у розмірі

128 грн 38 коп., простроченої заборгованості за процентами у розмірі 4 449 грн 99 коп., заборгованості за РКО у розмірі 0,00 грн та заборгованості за штрафами і пенею у розмірі 6 007 грн 70 коп., а всього - 16 081 грн 95 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «ВБР» просило суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 081 грн 95 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року позов ПАТ «ВБР» задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВБР» заборгованість за кредитним договором від 03 лютого 2014 року у розмірі 10 074 грн 25 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх вимог за кредитним договором від 03 лютого 2014 року, у зв`язку із чим у нього утворилась заборгованість перед банком. Однак, на підтвердження заявлених вимог ПАТ «ВБР» надано розрахунок заборгованості, у якому є графа «нараховані штрафи, пені», яка становить 6 007 грн 70 коп.

При цьому підстави такого нарахування у позові не наведено, не зазначено також складові вказаної суми заявленої до стягнення, що позбавляє суд можливості перевірити належність нарахування неустойки, у тому числі правильність здійсненого банком розрахунку боргу в цій частині вимог, що у свою чергу вказує на недоведеність позивачем належними та допустимим доказами розміру існуючої заборгованості щодо неустойки. Тому у частині позовних вимог про стягнення штрафу та пені у розмірі 6 007 грн 70 коп. відмовлено. В іншій частині вимог позов ПАТ «ВБР» є обґрунтованим, тому суд першої інстанції дійшов висновку про його задоволення.

Короткий зміст ухвали апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВБР» відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 04 серпня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 поточної та простроченої заборгованості за тілом кредиту, поточної та простроченої заборгованості за процентами є доведеними, оскільки відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим утворилась вказана заборгованість. При цьому позовні вимоги в частині стягнення штрафу та пені у розмірі 6 007 грн 70 коп. є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВБР» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВБР», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалось на те, що при розгляді вказаної справи судами попередніх інстанцій неповно встановлено обставини та досліджено доказами, якими вони обґрунтовані. Крім того, суди не врахували того, що ОСОБА_1 , написавши заяву-анкету, погодився із тарифами банку й з тим, що вказана заява разом із довідкою про умови кредитування умовами і правилами надання банківських послуг та тарифами складають договір про надання банківських послуг. При цьому пунктом 5.30 Умов та Правил надання банківських послуг за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує клієнту пеню у розмірі, встановленому Тарифами від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Строк сплати пені, нарахованої відповідно до цього пункту - в день нарахування. Крім того, банк вказував на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки розрахунку заборгованості по нарахуванню пені та комісії.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року поновлено ПАТ «ВБР» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВБР» строк на касаційне оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року. Відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Дніпровського районного суду м. Києва справу № 755/9871/16-ц.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 листопада 2018 року справу за позовом ПАТ «ВБР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 лютого 2014 року між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви-приєднання до умов продукту «Кредитна картка», відповідно до умов якого банк встановив відповідачу кредитний ліміт у розмірі 2 тис. грн строком користування 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних (а.с. 14-15).

Згідно із пунктом 3 заяви-приєднання до умов продукту «Кредитна картка» за користування кредитним лімітом встановлюється фіксована процентна ставка, яка зазначена у діючих на момент підписання цієї заяви тарифах.

Відповідно до пункту 4 заяви-приєднання до умов продукту «Кредитна картка» щомісячний мінімальний платіж складає 10 % від суми заборгованості та підлягає сплаті клієнтом щомісячно до 25-го числа за попередній місяць.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком, станом на 22 квітня 2016 року складається із поточної заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 204 грн 71 коп., простроченої заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 291 грн 17 коп., поточної заборгованості за процентами у розмірі 128 грн 38 коп., простроченої заборгованості за процентами у розмірі 4 449 грн 99 коп., заборгованості за РКО у розмірі 0,00 грн та заборгованості за штрафами і пенею у розмірі 6 007 грн 70 коп., а всього - 16 081 грн 95 коп.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ПАТ «ВБР» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВБР» задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВБР» в частині стягнення з ОСОБА_1 поточної та простроченої заборгованості за тілом кредиту, поточної та простроченої заборгованості за процентами, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходили із того, що відповідач належним чином не виконував умов кредитного договору від 03 лютого 2014 року, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка у вищевказаній частині є обґрунтованою та доведеною. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення штрафу та пені у розмірі 6 007 грн 70 коп., суди попередніх інстанцій виходили з їх недоведеності. Банком не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної суми, у позові не наведено підстави такого нарахування, не зазначено також складові вказаної суми, що в свою чергу унеможливлює здійснення перевірки належності нарахування неустойки, у тому числі правильності здійсненого позивачем розрахунку боргу у цій частині вимог.

Посилання касаційної скарги на те, що пунктом 5.30 Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує клієнту пеню у розмірі, встановленому тарифами від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, а строк сплати пені, нарахованої відповідно до цього пункту - в день нарахування, тому стягненню підлягає пеня, є безпідставними, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ «ВБР», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Доводи касаційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта