Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 174/435/15-ц

провадження № 61-13396св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області у складі судді Шаповала Г. І. від 17 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Максюти Ж. І.,

Макарова М. О., Прозорової М. Л., від 26 квітня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (ФОП) ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача шляхом визнання правочинів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 16 квітня 2015 року до неї у квартиру прийшли представники виробника металопластикових конструкцій для балконів та запропонували їй провести ремонт балкону у її квартирі, встановивши на балконі металопластикові конструкції, загальна вартість яких становила 12 018 грн, з виплатою нею цієї суми у розстрочку на

24 місяця.

Вказувала на те, що представник ФОП ОСОБА_2 шляхом омани заволодів її кредитною карткою і з допомогою мобільного платіжного терміналу, без її згоди на те, фактично подав від її імені ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву на отримання нею кредиту, а саме оформлення розстрочки на

24 місяця.

Зазначала, що договір споживчого кредиту від 16 квітня 2015 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», є недійсним з тих підстав, що договір між фізичною особою та юридичною особою має бути укладений у письмовій формі, однак вона кредитного договору з банком не підписувала, а тому відсутня обов`язкова письмова форма цього договору.

При цьому, у порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не надав їй як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, що підтверджується відсутністю письмового договору про надання споживчого кредиту між ними.

Також вказувала на те, що договір індивідуального номеру заказу

від 16 квітня 2015 року вона підписала 18 квітня 2015 року після того, як

ФОП ОСОБА_2 її переконала, що це потрібно для подальшого розірвання оспорюваних нею договорів, що підтверджується її заявою на ім`я ФОП ОСОБА_2 від 18 квітня 2015 року.

Також зазначала, що вона не мала волевиявлення на укладення оспорюваних договорів, оскільки розмір її щомісячної пенсії становить

1 049,00 грн, іншого доходу вона не має, у той час як договором кредиту передбачена щомісячна сплата платежу у розмірі 819,27 грн протягом

24 місяців.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визнати недійсними договір споживчого кредиту від 16 квітня 2015 року, укладений між нею та

ПАТ КБ «ПриватБанк», та договір індивідуального номеру заказу від 16 квітня

2015 року, укладений між нею та ФОП ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області

від 17 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір споживчого кредиту від 16 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Визнано недійсним договір індивідуального номеру заказу GP-1919L

від 16 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довела, що договір індивідуального номеру заказу

GP-1919L від 16 квітня 2015 року про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій на суму 12 018,00 грн, а також договір кредиту від 16 квітня 2015 року є недійсними, оскільки вони не відповідають вимогам

статті 203 ЦК України, частин першої, третьої четвертої статті 207 ЦК України, частин першої та другої статті 208 ЦК України, частини першої статті 215 ЦК України та статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня

2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 липня

2015 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому судом апеляційної інстанції зазначено, що з боку банку договір споживчого кредиту не підписаний, відсутні докази виконання вказаного договору. ПАТ КБ «ПриватБанк» не спростувало, що під час укладення договору споживчого кредиту позивач навмисно була введена в оману представниками ФОП ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині визнання недійсним договору споживчого кредиту, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про визнання договору споживчого кредиту недійсним, оскільки сторонами дотримано письмової форми договору, позивач мала можливість ознайомитись з його умовами та надавши свою кредитну картку представнику ФОП ОСОБА_2 і вказавши пін-код картки, вчинила дії направлені на укладення договору, укладенням якого підтвердила, що вона ознайомлена з Умовами та правилами надання послуг. При цьому позивач не довела підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійним договору індивідуального номеру заказу GP-1919L від 16 квітня 2015 року не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою цього ж суду від 28 грудня 2016 року - справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі, що переглядається, установлено, що 16 квітня 2015 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір індивідуальний номер заказу GP-1919L про виготовлення та передачу у власність ПВХ конструкцій на суму 12 018,00 грн з задатком - 12 018,00 грн.

18 квітня 2015 року ОСОБА_1 на ім`я ФОП ОСОБА_2 подала заяву про те, що вона уклала договір GP-1919L від 16 квітня 2015 pоку, за яким був сплачений завдаток на всю суму, але просить розірвати договір та відкликати заказ в зв`язку з матеріальним становищем.

З копії фіскального чеку ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує зобов`язання за договором від 16 квітня 2015 року

№ 4812 і доручає банку установити регулярний платіж з карти 5168…1718 на погашення заборгованості по карті 2222..612, кількість платежів: 24, щомісячний платіж - 819,27 UAH, перший платіж - 16 квітня 2015 року, останній платіж - 16 квітня 2017 pоку, щомісячна комісія - 348,52 UAH, детальна виписка в «Приват 24/мої рахунки», з умовами і правилами надання послуг на PRIVATBANK UA ознайомлена і згодна, сума кредиту - 12 018,00 грн, термінал № X1DD21PS, 16 квітня 2015 року 19:42:08».

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 27 травня 2015 року на рахунку ОСОБА_1 залишок коштів складає: - (мінус) 8 876,67 грн, а доступний залишок з урахуванням кредитного ліміту складає - 1 123,33 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документообіг здійснюється відповідно до законодавства України або на підставі договорів, що визначають взаємовідносини суб`єктів електронного документообігу. Використання електронного документа у цивільних відносинах здійснюється згідно із загальними вимогами вчинення правочинів, встановлених цивільним законодавством.

Отже вимоги до електронних документів у цивільних відносинах повинні відповідати загальним вимогам вчинення правочинів, передбачених цивільним законодавством.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» передбачено для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

При цьому, за змістом частини третьої статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Установивши, що ОСОБА_1 не підписувала договір споживчого кредиту

від 16 квітня 2015 року № НОМЕР_1 , як власноручно так і в електронному вигляді, що є обов`язковим для додержання письмової форми цього виду правочину у силу вимог статей 207, 1055 ЦК України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Посилання на фіскальний чек (а. с. 6), як на доказ укладення договору

від 16 квітня 2015 року № 4812, безпідставні, оскільки він не містить підпису, отже відсутні дані, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому надання позивачем своєї кредитної картки та

пін-коду від неї ФОП ОСОБА_2 не є підписанням договору.

Оскільки позивач не підписувала кредитний договір, то посилання банку на Умови та правила надання банківських послуг є необґрунтованими. Такі можуть бути враховані лише при дотриманні сторонами письмової форми договору та за умови доведення банком їх чинності на момент укладення договору (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17).

Водночас посилання судів на обман зі сторони банку (стаття 230 ЦК України) як на підставу визнання недійсним угоди є помилковим, оскільки таких доказів матеріали справи не містять, однак це не вплинуло на правильність висновків судів про визнання недійсним договору внаслідок відсутності волевиявлення позивача на його укладення.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області

від 17 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог

ОСОБА_1 про визнання недійсним договору споживчого кредиту залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк