Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 761/13257/16-ц

провадження № 61-32146св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Юзькової О. Л. від 08 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., від 04 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що з 2001 до 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у жовтні 2006 року за його особисті кошти у розмірі 66 500 доларів США, отримані від продажу за 135 000 доларів США належної йому, братові та матері квартири, було придбано квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Спільні кошти подружжя на придбання цієї квартири не витрачались.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру.

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що частина коштів у розмірі 25 000 доларів США, витрачених на придбання спірної квартири, були її власними коштами, отриманими у жовтні 2006 року в дарунок від батька.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частини спірної квартири, а за ОСОБА_1 - на 2/3 частини цієї квартири.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 2/3 частини грошових коштів, витрачених на придбання спірної квартири, були особистими коштами ОСОБА_1 , а тому відповідна частина цієї квартири є його особистою приватною власністю. Оскільки сторонами не доведено придбання 1/3 частини спірної квартири за особисті кошти кожного з них, ця частина квартири є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу порівну між ними відповідно до положень статті 70 СК України.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 рокучастково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року та ухвалено нове рішення.

Задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 21/25 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 4/25 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 доведено внесення особистих коштів у розмірі 45 000 доларів США на придбання спірної квартири, а тому в цій частині зазначена квартира є його особистою приватною власністю.За відсутності належних та допустимих доказів отримання сторонами коштів у сумі 21 500 доларів США, яких не вистачало для придбання спірної квартири, у дар, недоведеним ними є факт наявності у кожного з них цих коштів, а тому вони є спільними коштами подружжя.Визначаючи частки кожного із подружжя у праві власності на спірну квартиру, суд виходив із того, що 45 000 доларів США складає 68% (68/100), а 21 500 доларів США - 32% (32/100).Висновок суду першої інстанції у частині визначення часток сторін у власності на спірну квартиру є помилковим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 надав документальне підтвердження наявності у нього особистих коштів на придбання спірної квартири, зокрема договір купівлі-продажу квартири, що належала йому, братові та матері. Вказане також підтверджено показаннями свідків, які суд безпідставно не взяв до уваги. Суди неправильно застосували норми статті 60 СК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29 вересня 2001 року до 15 січня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого, а саме 21 жовтня 2006 року на ім'я ОСОБА_1 була придбана квартира АДРЕСА_1 вартістю 66 500 доларів США, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жук О. В.

45 000 доларів США із суми 66 500 доларів США були особистими коштами ОСОБА_1 , отриманими від продажу квартири АДРЕСА_2 , що належала йому, його братові та матері та чого не заперечують сторони.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статі 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сторони в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не надали належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання 32/100 частини спірної квартири за їх особисті кошти, а тому не спростували презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Сама по собі наявність у ОСОБА_1 або його родичів коштів, отриманих від продажу квартири, що була їх особистою власністю, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартира була придбана у саме за ці кошти без надання відповідних доказів.

Доводи касаційної скарги про належність доказів, що надані ОСОБА_1 на підтвердження придбання 32/100 частини спірної квартири за його особисті кошти, є необґрунтованими.

Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив відсутність правових підстав для визнання за одним з подружжя права особистої приватної власності на 32/100 частини спірної квартири.

Рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції не переглядається судом касаційної інстанції, оскільки його правомірно скасовано апеляційним судом.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 25 жовтня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року - без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара