провадження № 22-ц/824/7774/19 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Гордовим Миколою Миколайовичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛО-БУД», треті особи - Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , серії НОМЕР_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 серпня 1998 року № 4630С/КІ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана квартира придбавалась для проживання сім`ї - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та дітей, в тому числі і відповідача ОСОБА_2 . Квартира фактично належить позивачу та ОСОБА_3 , оскільки вона була придбана за їх кошти. Зокрема, оплата за договором у розмірі 51 000 доларів США була проведена з банківського рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Приймання-передача квартири від ТОВ «Житло-Буд» у власність ОСОБА_2 за актом від 22 липня 1998 року здійснена з порушенням умов п. 1.3 Інвестиційного договору, оскільки інвестор отримав квартиру не у встановленому законом порядку. Подані інвестором замовнику документи містять неправдивий характер, зокрема, щодо строків сплати грошових коштів за договором, осіб, які сплатили такі кошти. Позивач зазначає, що строк позовної давності для захисту прав не є порушеним, оскільки до моменту протиправного виселення позивача з квартири в 2014 році вона навіть уявити не могла, що її право було порушено і саме у 2014 році ОСОБА_1 звернулась до суду про визнання права власності на квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що вона наполягала саме на порушенні законного інтересу позивача щодо набуття нею права власності на оплачену частку квартири, а не на порушенні її права власності на квартиру, якого вона ще не має. Набуття позивачем права власності на квартиру є можливим виключно після скасування судом оскаржуваного свідоцтва. Жодним законом не встановлено, що законний інтерес, за захистом якого позивач звернулася до суду, не підлягає охороні законом та/або правом. Позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2014. Не з`ясування судом першої інстанції питання щодо наявності факту порушення вказаного законного інтересу позивача призвело до того, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи. В оскаржуваному рішенні суд не дав жодної правової оцінки аргументам заяви про зміну підстав позову та про зменшення розміру позовних вимог від 23 травня 2018 року щодо допущених порушень законодавства та інвестиційного договору від 07 липня 1998 року, укладеного між відповідачами.

У відзиві на апеляційну скаргу, який також підтриманий третьою особою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зазначає, що Шевченківський районний суд міста Києва ухвалив рішення 11 квітня 2016 року, відмовивши у задоволенні позову про визнання права власності на Ѕ частину квартири, яка належить на праві власності позивачу, та зазначив, що він не визнав порушеним право позивача, за захистом якого вона звернулася до суду. Зловживаючи процесуальними правами, маніпулюючи вже встановленими судом обставинами, позивач почала подавати однакові позови, штучно породжує спір між сторонами. Доводи позивача спростовуються правовстановлюючими документами стосовно належності на праві власності спірної квартири відповідачу, достовірність яких не оспорюється. Свідоцтво про право власності на квартиру є похідним від інвестиційного договору. Позивач не була стороною даного договору, не набула право власності на квартиру, а тому у неї не виникає право на оспорювання свідоцтва про право власності на дану квартиру. Питання отримання відповідачем свідоцтва не впливає на цивільні права та інтереси позивача, не порушує їх, і не оспорює їх. Проживання позивача у квартирі обумовлено доброю волею відповідача і не тягне за собою жодних правових наслідків щодо набуття права власності на квартиру.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 серпня 1998 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . Свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 серпня 1998 року за № 463-С/КІ (а.с.9, Т.1).

Згідно наказу Головного управління житлового забезпечення № 463-С/КІ від 14 серпня 1998 року свідоцтва про право власності на квартири видано інвесторам, зокрема, ОСОБА_2 , згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації «Про затвердження тимчасового порядку видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» від 02 жовтня 1996 року № 1563, підстава: договір про дольову участь, акт прийому-передачі квартири, довідка про виплату 100 % вартості квартири, акт приймальної комісії про введення об`єкта в експлуатацію, розпорядження Шевченківської райдержадміністрації, список інвесторів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено (а.с.66-76, Т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення. Вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 (а.с.46-49, Т.1).

Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є власником (співвласником) квартири, право на проживання в якій їй належить. Право на проживання у квартирі в позивача виникло на підставі норм ЖК України - як члена сім`ї власника, а, отже, після набуття відповідачем права власності на квартиру і в будь - якому разі після видачі оскаржуваного свідоцтва про право власності. Суд зазначив, що наявність свідоцтва про право власності на квартиру не порушує право позивача на проживання в ній.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 151 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на момент укладення інвестиційного договору) в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 5 та ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, що діяла на момент укладення інвестиційного договору) Суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

З матеріалів справи вбачається, що 07 липня 1998 року відповідач ОСОБА_2 уклав з ТОВ «Житло-буд» договір про інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1 . 14 серпня 1998 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Позивач вважає, що зазначене свідоцтво порушує її законний інтерес щодо набуття права власності на оплачену нею частку квартири, а від заявленої вимоги напряму залежить законний інтерес та право на житло.

ОСОБА_1 зазначає, що правомірне оформлення права власності на квартиру з видачею свідоцтва про право власності на неї, здійснюється Головним управлінням житлового забезпечення міста Києва на підставі виданого ним же наказу про видачу такого свідоцтва після розгляду наданих інвестором документів, виключно за умови дотримання усіх наступних умов: інвестор отримав квартиру у власність у встановленому законодавством України порядку; квартира, яку інвестор отримав у власність, побудована за його кошти; інвестора включено до переліку інвесторів; інвестором подано заяву на отримання свідоцтва про право власності, акт приймання об`єкту в експлуатацію та перелік інвесторів, затверджені рішенням місцевого органу державної виконавчої влади за місцезнаходженням об`єкту, акт прийому-передачі квартири інвестору, довідка про сплату повної вартості квартири; подані інвестором документи мають містити достовірну інформацію. При недотриманні будь-якої з вказаних умов, оформлення права власності на квартиру з видачею свідоцтва про право власності на неї, є протиправними. Передача-приймання квартири від ТОВ «Житло-буд» у власність відповідача було здійснено з порушенням умов п. 1.3 Інвестиційного договору. Кошти, за які було збудовано квартиру, належать позивачу та її чоловіку. Наказ № 463-С/КІ містить вичерпний перелік підстав для його прийняття, а заява на отримання свідоцтва про право власності у цьому переліку відсутня. Вказаний перелік також не містить рішення місцевого органу державної виконавчої влади за місцезнаходженням об`єкту, яким затверджено акт приймальної комісії про введення об`єкта в експлуатацію від 09 серпня 1998 року. Крім того, такий акт не затверджувався місцевим органом державної виконавчої влади. Довідка ТОВ «Житло-буд» від 23 липня 1998 року містить недостовірну інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_1 не є стороною договору про інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1 , а, відтак, видачею свідоцтва не порушуються її права та інтереси. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач зазначає, що вона наполягала саме на порушенні її законного інтересу щодо набуття нею права власності на оплачену частку квартири, а не на порушенні її права власності на квартиру, якого вона ще не має. Набуття позивачем права власності на квартиру є можливим виключно після скасування судом оскаржуваного свідоцтва. Жодним законом не встановлено, що законний інтерес, за захистом якого позивач звернулася до суду, не підлягає охороні законом та/або правом, посилаючись при цьому на рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2014. Не з`ясування судом першої інстанції питання щодо наявності факту порушення вказаного законного інтересу позивача призвело до того, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи.

Апеляційний суд не погоджується з зазначеними доводами апеляційної скарги та вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

У даному випадку єдиним законним інтересом позивача щодо зазначеної квартири, є її право користування, яке захищено судом, а саме рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 червня 2016 року, яке набрало законної сили, вселено ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовлено. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що позивач, не дивлячись на сплату коштів за спірну квартиру з її рахунку, не є власником квартири.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності порушень прав та інтересів позивача оскаржуваним свідоцтвом про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , серії НОМЕР_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14 серпня 1998 року № 4630С/КІ.

У даному випадку у позивача, окрім визнаного судом право користування квартирою відповідача, немає щодо спірної квартири жодного права та жодного охоронюваного законом інтересу, оскільки вона не є ані стороною договору інвестування, ані власником квартири.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2014, на яке посилається позивач, зазначено, що Цивільний кодекс України (частина друга статті 16) встановлює способи захисту інтересів, зокрема: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий перелік способів захисту інтересів у Цивільному кодексі України не є вичерпним, оскільки ця стаття вміщує ще й припис про те, що «суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом».

Отже, інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси суспільства, держави чи «всіх співвітчизників» або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права. Наголос на «охоронюваності законом» чи законності того чи іншого інтересу законодавець робить не завжди, зважаючи на те, що згадувані у законах інтереси не суперечать Конституції України або випливають з її змісту. Таке акцентування, про що, у першу чергу, свідчать Цивільний процесуальний кодекс України, Кримінально-процесуальний кодекс України, Господарський процесуальний кодекс України, застосовується лише у разі, коли не виключена можливість шляхом зловживання інтересами, прагненнями, використовуючи ті чи інші юридичні норми, забезпечити реалізацію незаконних інтересів. Саме на запобігання таким можливостям спрямоване положення статті 4 Цивільного процесуального кодексу України: заінтересована особа вправі звертатись до суду за захистом не будь-якого, а виключно охоронюваного законом інтересу, законного інтересу.

Таким чином, інтерес, який ОСОБА_1 вважає законним та який прагне захистити, пред`явивши позов про скасування свідоцтва про право власності на квартиру, спрямований на ущемлення права власності ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на квартиру на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 463-С/КІ від 14 серпня 1998 року та інвестиційного договору, які є чинними та позивачем не оскаржувалися.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 328 ЦПК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Договори, як підстава набуття права власності, були визначені і законодавством, діючим на момент укладення відповідачем інвестиційного договору, тобто станом на 07 липня 1998 року (ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність, ст. 128 ЦК Української РСР 1969 року).

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, неможливим є скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно без оскарження правочину, на підставі якого таке свідоцтво було видане.

В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд не дав жодної правової оцінки аргументам заяви про зміну підстав позову та про зменшення розміру позовних вимог від 23 травня 2018 року щодо допущених порушень законодавства та інвестиційного договору від 07 липня 1998 року, укладеного між відповідачами.

Однак, інвестиційний договір не є предметом даного спору, позивач відмовилася від вимоги про визнання його недійсним, а, відтак, суд позбавлений можливості перевіряти вказаний договір на відповідність вимогам чинного законодавства. Крім того, доводи апеляційної скарги в частині не надання судом першої інстанції оцінки допущених порушень законодавства при видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру, є не обґрунтованими, оскільки суд в своєму рішенні вказав, що оскаржуване свідоцтво ніяким чином не порушує прав та законних інтересів позивача.

З викладеного можна зробити висновок, що навіть у разі доведення наявності будь-яких порушень вимог закону в частині недотримання порядку видачі свідоцтва про право власності на квартиру - зазначені порушення не можуть бути підставою до задоволення позову, за умови, що оскаржуваним свідоцтвом не порушуються права та інтереси позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказах, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 13 червня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.