Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 348/1607/16

провадження № 61-26937св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів Бойчука І. В., Горейко М. Д., Проскурніцького П. І.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила: встановити факт спільного проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбі з ОСОБА_4 в період з 16 жовтня 2008 року по 05 березня 2016 року; визнати домоволодіння по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння; визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13 вересня 2016 року державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 на Ѕ частину домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що позивач з 16 жовтня 2008 року почала спільно проживати з ОСОБА_4 у його будинку по АДРЕСА_1 . За час спільного проживання ними велося спільне господарство, мали спільний бюджет, утримували один одного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Факт проживання позивача однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу підтверджується наявними у неї документами: довіреністю від 22 листопада 2008 року, виданою на ім`я ОСОБА_4 на право експлуатації, розпорядження транспортним засобом - автобусом-Д марки Mercedes-Benz 408 D, 1999 року випуску; договором про користування електричною енергією від 11 лютого 2014 року; полісами обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26 листопада 2008 року та 23 грудня 2009 року, якими забезпечений засобом автобус-Д марки Mercedes-Benz 408 D 1999 року випуску; договором про надання телекомунікаційних послуг від 01 грудня 2013 року; повідомленням про надання субсидії від 16 лютого 2016 року; пенсійною карткою банку «Фінанси і Кредит», відкритою на ім`я ОСОБА_4 ; податковою декларацією платника єдиного податку ФОП ОСОБА_4 за 2014 рік; квитанціями Приватбанку за 2013 рік про сплату єдиного податку; квитанціями «Брокбізнесбанку» за 2010-2013 рік про сплату єдиного податку; квитанціями Ощадбанку про сплату єдиного податку за 2015-2016 роки; фотографіями, зробленими в приміщенні будинку по АДРЕСА_1 .

За час спільного проживання її однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_4 вони спільно набули в користування по довіреності від 22 листопада 2008 року автобус-Д марки Mercedes-Benz 408 D 1999 року випуску.

За час спільного проживання домоволодіння по АДРЕСА_1 суттєво збільшилося у вартості, що є підставою для визнання за позивачем право власності на Ѕ його частину.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Надвірнянського районного суду від 30 березня 2017 року у складі судді Флоряк Д. В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні докази які б підтверджували, що сторони з жовтня 2008 року почали проживати однією сім`єю в с. Заріччя, вести спільне господарство, мати спільний сімейний бюджет. Не надано суду також доказів на підтвердження ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї в період з жовтня 2008 по березень 2016 року. Надані позивачем докази на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_4 не є належними доказами проживання сторін однією сім`єю в спірний період та придбання майна внаслідок їх спільної праці.

Факт істотного збільшення вартості спірного майна позивачем належними і допустимими доказами не доведено, клопотання про призначення відповідної експертизи для встановлення цих обставин сторонами не заявлялось.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані позивачем докази на підтвердження факту спільного проживання не є належними і допустимими доказами на підтвердження цього факту. Позивачем не доведено обставин істотного поліпшення майна.

При розгляді справи у суді першої інстанції стороною позивача не заявлялося клопотання про призначення судової експертизи на предмет встановлення істотного збільшення вартості спірного майна. Під час апеляційного розгляду справи представник позивача заявив клопотання про призначення такої судової експертизи, однак судом вказане клопотання відхилено з підстав відсутності доказів, які б підтверджували про надання позивачем коштів для проведення ремонту в будинку по АДРЕСА_1 та для будівництва господарських споруд.

За таких обставин апеляційний суд вважав правильними висновки суду першої інстанції прийшов про безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постановлену апеляційним судом ухвалу з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що для визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності необхідним є визначення збільшення вартості спірного майна під час перебування у фактичних шлюбних відносинах та істотність такого збільшення.

Позивач в позовній заяві та апеляційній скарзі стверджувала, що за час спільного проживання з ОСОБА_4 , вартість спірного майна (домоволодіння по АДРЕСА_1 ), внаслідок її затрат істотно збільшилась, на підтвердження чого надала відповідні докази: договори на виконання робіт, акти приймання виконаних робіт, квитанції до прибуткового касового ордеру.

Суд апеляційної інстанції на положення закону та обставини справи уваги не звернув, не дослідив усіх доказів, які містяться у матеріалах справи, не встановив обставини справи, на спростування доводів позивача щодо істотного збільшення вартості спірного будинку внаслідок здійснених під час спільного проживання з ОСОБА_4 поліпшень, не роз`яснив сторонам права заявити клопотання про призначення експерти з метою встановлення розміру вартості майна до поліпшення та після її проведення для встановлення істотності збільшення вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 , допустив неповноту у з`ясуванні таких обставин, не дав належної оцінки доказам та поясненням сторін і свідків, таким чином не усунув недоліків суду першої інстанції, при ухваленні рішення не вирішив спір по суті.

Апеляційним судом не враховано, що спільне проживання позивача з ОСОБА_4 ,пов`язаність спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків підтверджено дослідженими в судовому засіданні показами свідків, а також письмовими доказами.

Крім того, суд апеляційної інстанції розглянув справу не повідомивши відповідача - ОСОБА_2 , місце проживання якого невідоме, що також призвело до неповноти встановлення фактичних обставин справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з позовом, позивач, відповідно до положень статті 74 СК України просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_4 в період з 16 жовтня 2008 року по 05 березня 2016 року, а на підставі, передбаченої статтею 62 СК України, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , як такого, що хоча і належав ОСОБА_4 , але який внаслідок їх спільних трудових і матеріальних затрат під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу істотно збільшився у своїй вартості, зокрема за рахунок її витрат.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК Українисуд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Надавши оцінку показам свідків, письмовим доказам, поданим сторонами, зокрема доказам, наданим стороною позивача, суди дійшли висновку, що позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу. Подані суду позивачем довіреність від 22 листопада 2008 року на ім`я ОСОБА_4 на право експлуатації, розпорядження транспортним засобом автобус-Д марки Mercedes-Benz 408, та інші письмові докази, не підтверджують факту ведення спільного господарства протягом заявленого позивачем періоду, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю.

Установивши, що позивачем належними та допустимим доказами не доведено та не підтверджено, що між нею та ОСОБА_4 склалися усталені відносини, притаманні чоловікові та дружині, що між ними велося спільне господарство, планувався сімейний бюджет, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання цих осіб однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

Також суди встановили, що позивач не надала доказів на підтвердження факту поліпшення житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також істотного збільшення його вартості за рахунок коштів позивача.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Для застосування передбачених статтею 62 СК Україниправил і наслідків, позивач має довести перед судом, крім іншого, факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення. Належними доказами на підтвердження цих обставин є документи, які нададуть змогу зробити порівняльний аналіз вартості спірного майна до моменту збільшення його цінності та після цього.

Суди попередніх інстанцій оцінили зібрані у справі докази та дійшли висновків про відсутність належних і допустимих доказів, необхідних для застосування положень статті 62 СК Українидо спірних правовідносин, а за правилами частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанцій не наділений процесуальними повноваженнями щодо переоцінки зібраних у справі доказів.

Позивач не надала суду достатніх і належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість заявлених позовних вимог (у задоволенні яких було відмовлено), що є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи).

Таким чином, суд першої інстанції при ухваленні рішення дотримався вимог статей 212, 214 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи.

Апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги, які стосуються переоцінки доказів, що згідно вимог статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 131 ЦПК України, в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, сторони зобов`язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не роз`яснив сторонам їх процесуального права на подання клопотання про призначення судової будівельно - технічної експертизи для визначення вартості спірного майна до та після проведених поліпшень, а також непризначення такої експертизи апеляційним судом, безпідставні, оскільки протягом всього періоду розгляду справи судом першої інстанції, незважаючи на те, що позивачу (її представнику) роз`яснювались права та обов`язки, позивачем відповідного письмового клопотання про призначення такої експертизи в суді першої інстанції заявлено не було.

Відтак, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у проведенні такої експертизи на стадії апеляційного провадження, що повністю відповідає вимогам частини другої статті 303 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи.

Відповідно до вимог частин другої - третьої статті 303 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що апеляційний суд при перегляді рішення суду першої інстанції виходив з доводів апеляційної скарги та керувався вимогами статей 57-60 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи, врахувавши, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом норм процесуального права докази надаються сторонами у справі до суду першої інстанції, в суд апеляційної інстанції докази можуть подаватись лише за умов, коли такі не заявлялись, чи не подавались до суду першої інстанції з поважних причин і це мотивовано і обґрунтовано стороною.

Суд апеляційної інстанції досліджує нові докази, якщо визнає, що вони не могли бути надані суду першої інстанції або відмова в їх прийнятті визнана необґрунтованою.

У справі, яка переглядається суд дав оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська