ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9915/19 Справа № 206/6490/18 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Бондаренка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець Оксана Олександрівна, Сьома дніпровська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець О.О., Сьома дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що в результаті приватизації ОСОБА_2 стала власницею 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Інша частина квартири була у власності її сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, позивач прийняла спадщину після його смерті та продовжила проживати в квартирі сама.

До позивача часто почали навідуватись відповідач разом зі своїм чоловіком, які проживали неподалік та допомагали їй по господарству.

В 2016 році за ініціативою ОСОБА_1 до позивача приїхав нотаріус з метою оформлення довіреності на ім`я ОСОБА_6 сина відповідача, за його словами, довіреність оформлена для допомоги позивачу по оформленню пенсії та соціальних виплат.

В лютому 2018 року від свого онука ОСОБА_7 позивач дізналась про те, що її квартира вже їй не належить, після чого вона виявила у себе відсутність документів, а саме: паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду, пенсійного посвідчення, документів, що підтверджують право власності на квартиру АДРЕСА_1 , амбулаторної картки, трудової книжки, банківської картки для перерахування пенсії.

За даним фактом, позивач звернулась до Самарського відділу поліції. За результатами перевірок у відповідача було знайдено паспорт громадянина України, інших документів по сьогодні не знайдено.

Внесено відомості до ЄРДР за №0001219 від 22.03.2018 року за попередньою кваліфікацією за ч.3 ст.190 КК України.

Таким чином Вагнер Ілля, діючи від імені та начебто в інтересах ОСОБА_2 , використовуючи вищевказану довіреність уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 зі своєю матір`ю ОСОБА_1 .

Вказаний договір було посвідчено 17.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстровано в реєстрі за №1359.

Факт укладення договору підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №140783281 від 09.10.2018 року.

Сама позивач не мала наміру будь-яким чином відчужувати квартиру.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений від імені ОСОБА_2 за довіреністю представником ОСОБА_8 з покупцем ОСОБА_1 ,

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 2-6, 68-72).

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Восковець О.О., Сьома Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 42 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, укладений між ОСОБА_2 , від імені якої на підставі довіреності діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 , посвідчений 17.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О., за реєстраційним №1359.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 42 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Вирішено питання щодо судового збору (т.2, а.с.115-118).

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення залишено без задоволення (т.2, а.с. 170-172).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Зазначає, що позивачка повністю усвідомлювала, що укладає договір купівлі-продажу свого житла.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , інша 1/2 частина належала її сину, після смерті якого позивач прийняла спадщину та стала власницею всієї квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 06.11.1998 року, свідоцтвом про право на спадщину за законом, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с.31-35).

10.08.2016 року позивачем було видано довіреність на право розпорядження належної їй квартири на ім`я ОСОБА_4 (т.1, а.с.180).

17.08.2016 року ОСОБА_4 від імені позивача було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_2 , де покупцем виступила ОСОБА_1 Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Восковець О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1359 (т.1 а.с.84-85).

Позивач посилається на ті обставини, що про продаж квартири їй стало відомо в лютому 2018 році та вона особисто не виявляла бажання здійснювати будь-які дії по відчуженню квартири. Також, після цього нею було виявлено пропажу правовстановлюючих документів на квартиру, паспорта громадянина України на її ім`я, пенсійного посвідчення,ідентифікаційного коду.

За даним фактом позивач звернулась до Самарського відділу поліції, що підтверджується відповідною довідкою ( т.1, а.с.13) та листом за підписом начальника Самарського ВП ДВП в Дніпропетровській області ( т.1, а.с. 12).

За вказаною заявою було внесено відомості до ЄРДР за № 0001219 за попередньою кваліфікацією за ч.3 ст. 190 КК України (т.1, а.с. 11).

ОСОБА_1 16.01.2019 року ознайомилася з матеріалами справи в повному обсязі, що підтверджується відповідною заявою (а.с. 24), будь-яких заперечень з приводу заявлених вимог до суду від неї або від інших відповідачів не надходило.

22.01.2019 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_3 спірну квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.44-45, 144).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відчуження належної позивачу квартири не відповідало її внутрішній волі, оскільки позивачка має похилий вік, в наслідок якого вона могла не в повній мірі розуміти зміст виданої нею довіреності та добросовісно помилятися в змісті та обсязі наданих нею у довіреності повноважень.

Про недобросовісність дій відповідачів при вчиненні оскаржуваних правочинів на думку суду першої інстанції також свідчить і той факт, що достовірно знаючи про наявність цієї цивільної справи та ознайомившись з її матеріалами, відповідач ОСОБА_1 не подала до суду будь-яких заперечень проти позову та доказів на спростування зазначених у позові обставин, а негайно відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно вимог частини 1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язуються передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ч. 1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Відповідності до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Помилкою слід вважати неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно, знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Із матеріалів справи випливає, що позивачка є особою похилого віку, має проблеми зі здоров`ям.

Судом також встановлено, що спірний житловий будинок є єдиним житлом та нерухомим майном позивача, і передача нерухомого майна відповідачу фактично не відбулось, оскільки ОСОБА_2 після укладення оспорюваного договору продовжує проживати в квартирі. Що не заперечується апелянтом.

Колегія суддів вважає, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу.

Таким чином, судом всебічно з`ясовано обставини справи та встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: спірне житло є єдиним у позивача, яка є особою похилого віку, фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором не відбулася, позивач продовжує проживати у спірній квартирі після укладання договору купівлі-продажу та користуватися квартирою.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відчуження належної позивачу квартири не відповідало її внутрішній волі, оскільки позивачка має похилий вік, в наслідок якого вона могла не в повній мірі розуміти зміст виданої нею довіреності та добросовісно помилятися в змісті та обсязі наданих нею у довіреності повноважень.

Крім того, нормами ст. 14 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що органи влади відповідно до своїх повноважень у сфері соціального забезпечення та соціального захисту населення проводять роботу щодо запобігання випадкам незаконного відчуження житла і захисту майнових прав осіб похилого віку та осіб з інвалідністю.

Таким чином, оспорюваний правочин призвів до порушення прав позивача та суперечить моральним засадам суспільства, оскільки також призвів до втрати нею права проживати у власному житловому приміщенні і фактично набуття позивачем статусу бездомної, що у відповідності до ст. 2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» означає соціальне становище людини, зумовлене відсутністю в неї будь-якого житла, призначеного та придатного для проживання.

Отже за таких обставин твердження апелянта, що позивачка повністю усвідомлювала, що укладає договір купівлі-продажу свого єдиного житла, не можуть бути взяті до уваги та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: