КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 року м. Київ

Справа №759/11208/17

Апеляційне провадження №22-ц/824/13358/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Шум Л.М. 29 травня 2019 року в м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про втрату права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В

У липні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом в якому, після зміни позовних вимог, просила суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_1 , зобов`язати Святошинський районний відділ в м. Києві ГУ ДМС України в м. Києві зняти з реєстраційного обліку відповідача.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . На прохання своєї знайомої позивач зареєструвала ОСОБА_3 у своїй квартирі. З моменту реєстрації відповідач за вказаною адресою не проживали,її місцезнаходження невідоме. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі призводить до додаткових витрат за житлово-комунальні послуги. А тому беручи до уваги вищевикладене, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києвавід 29 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про втрату права користування жилим приміщенням - задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1

В задоволенні інших вимог - відмовлено.

Не погодився із вищезазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу. Зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та за неповного з`ясування обставини, що мають значення для справи. Вказує на те, що судом першої інстанції порушено його процесуальні права, оскільки він є кредитором у виконавчому провадженні, в якому відповідач є боржником, а тому визнання останньої такою, що втратила право користування жилим приміщенням може вплинути на виконання рішення суду. Також зазначає про те, що судом першої інстанції невірно застосовано до вказаних правовідносин ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують ту обставину, що відповідач у вказаній квартирі тривалий час не проживає, не користується, та не несе витрати, пов`язані з утриманням вказаної квартири в належному технічному стані. Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про її задоволення.

Інші особи в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08 травня 2001 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 березня 2007 року позивачу на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Відповідно до довідки форми №3 від 05 жовтня 2015 року, у вказаній квартирі, крім позивача, значиться зареєстрованими родич ОСОБА_3 , племінниця ОСОБА_4 (а.с. 4).

Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою підтверджується також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві від 04 серпня 2017 року (а.с. 10,11).

Також судом встановлено, що постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 18 лютого 2011 року накладений арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2550, виданого 25 листопада 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва, про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в сумі 50192,15 грн (а.с. 15).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві надано дозвіл на примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 за місцем проживання (реєстрації) ОСОБА_3 з метою перевірки майнового стану боржника по виконанню виконавчого листа №2-2550, виданого 25 листопада 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва від 17вересня 2010 року про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в сумі 50192,15 грн (а.с. 37).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту реєстрації відповідач у спірній квартирі не проживає, житловим приміщенням не користується, не несе витрати, пов`язані з утриманням будинку в належному технічному стані, не сплачує житлово-комунальні послуги, що фактично створює позивачу, яка є власником зазначеної квартири, перешкоди в користуванні власністю.

Проте, колегія суддів не вважає за можливе погодитись з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У силу ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого непроживання. При цьому дані положення застосовуються до наймачів житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, та членів їх сімей.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом. У свою чергу, відповідач, має належним чином довести, що непроживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.

На підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі позивач посилалась на повідомлення від 08 серпня 2017 року Святошинського РВ ДВС про примусове входження до квартири АДРЕСА_1 ; ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 ; фотокопія оголошення про виклик відповідача до Дарницького районного суду м. Києва, розміщеного в газеті «Урядовий кур`єр» від 20 липня 2010 року; ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2010 року про витребування даних про місце реєстрації та наявність доходів ОСОБА_3 ; рішення Дарницького районного суду м. Києва 17 вересня 2010 року, що свідчить про відсутність відповідача вже на той час за місцем реєстрації. Тобто, на судове рішення про стягнення з відповідача на користь третьої особи ОСОБА_1 заборгованості, ухвалене в заочному порядку та матеріали виконавчого провадження щодо виконання цього рішення.

Разом з цим, в ухвалі Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року про примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 та інших документах виконавчого провадження зазначається про те, що доступ до вказаної квартири надано не було, про що державним виконавцем були складені відповідні акти. З інших документів вбачається лише те, що відповідач за місцем реєстрації не отримувала судову кореспонденцію, що зумовило ухвалення заочного рішення. Тобто, надані позивачем докази не підтверджують факт відсутності проживання відповідача у спірному жилому приміщенні понад один рік. При цьому, вказані вище документи в розумінні положень статей 76-80 ЦПК України не є доказами, дані яких можуть бути підставою для встановлення обставин (фактів), якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Таким чином, позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачем був пред`явлений позов до відповідача на підставі положень ст. 317,319, 391 ЦК України, в якому вона вказувала на те, що в 2008 році до неї звернулась знайома ( ОСОБА_3 ) з проханням зареєструвати її разом з дочкою у спірній квартири, однак вони у спірній квартирі не проживають чим створюють позивачу, як власнику, перешкоди в володінні, користуванні та розпорядженні вказаною квартирою. На підставі викладеного просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зняття відповідача з реєстраційного та виселення.

Згодом позивачем було подано заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої позивач вже керуючись ст. ст. 71,72 ЖК України просила суд визнати відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою та зняти її з реєстраційного обліку , оскільки остання вказаним жилим приміщенням не користується протягом восьми років та ніяких дій по його утриманню не вчиняє.

Судом першої інстанції фактично прийняті зміни до позовних вимог, проте справа розглянута за підставами наведеними в першій позовній заяві.

Разом з цим, судом першої інстанції не було з`ясовано характер спірних правовідносин, не встановлено обставини, які мають значення для справи, а саме чи належить відповідач ОСОБА_3 до членів сім`ї позивача, чи вона є наймачем спірної квартири за відповідною угодою чи домовленістю, чи проживає відповідач за вказаною позивачем адресою, або з якого часу і за яких обставин припинила користування нею, у зв`язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції не враховано вищевказаних обставини, які мають істотне значення для даної справи, що призвело до неправильного її вирішення.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не є доведеними та задоволенню не підлягають.

Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги про порушення процесуальних прав третьої особи ОСОБА_1 , так як матеріали справи не містять даних про подання ним самостійних вимог, в порядку передбаченому ст. ст. 52, 53 ЦПК України. А подання третьою особою зустрічного позову процесуальним законом не передбачено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження матеріалам справи, а висновки викладені в рішенні суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог є помилковим.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 376 ЦПК України про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року - скасувати та постановити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація про втрату права користування жилим приміщенням - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова

Повний текст постанови складений 11 грудня 2019 року.