Гусятинський районний суд Тернопільської області
Справа № 596/1110/19
Провадження №2-о/596/84/2019
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"29" липня 2019 р.

Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Лисюк І.О.

за участю секретаря Федорів О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Гусятин цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Посольство Російської Федерації в Україні про встановлення факту загибелі особи на тимчасово окупованій території України, -

ВСТАНОВИВ:
Заявниця звернулась до суду з вказаною заявою мотивуючи тим, що вона ОСОБА_1 , є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». Її син ОСОБА_2 був призваний на військову службу 30.08.2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 21.07.2014 р. №607/2014.

Її син ОСОБА_2 , як солдат проходив військову службу на посаді водія-радіотелефоніста відділення зв`язку взводу командира гаубичної артилерійської батареї 3 аеромобільно-десантного батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .

В період з 09.11.2014 року по 17.01.2015 року ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.11.2014 року №52, солдат ОСОБА_2 , призваний під час мобілізації, з 09.07.2014 року вибув до м. Костянтинівка Донецької області для виконання бойових завдань за призначенням у складі сил, які приймають участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей.

З 06.12.2014 по 17.01.2015 рр. солдат ОСОБА_2 виконував бойове завдання в складі свого підрозділу із забезпечення військових підрозділів ЗСУ в районі в районі Донецького аеропорту та оборони с. Піски та с. Водяне Донецького району Донецької області. В якості водія МТ-ЛБ виконував завдання по переміщенню особового складу ЗСУ та евакуації поранених з «нового терміналу», перебуваючи під постійними обстрілами. 17.01.2015 року під час виконання завдання з евакуації поранених військовослужбовців з приміщення «нового терміналу» Донецького міжнародного аеропорту МТ-ЛБ солдат ОСОБА_2 був поранений гранатометом РПГ. Загинув від гострої кровотечі, розтрощення правих верхніх та нижніх кінцівок.

Заявниця, вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. У зв`язку з чим, заявниця просить встановити юридичний факт загибелі солдата ОСОБА_2 в районі м. Донецьк Донецької області України 17.01.2015 року у результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією.

У судове засідання заявник, представники заінтересованих осіб не з`явились, про час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 видане 21 липня 1992 року Коцюбинською сільською Радою, Гусятинського району, Тернопільської області ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .(а.с.28)
ОСОБА_2 Гусятинським військовим комісаріатом Тернопільської області 17.05.2011 року видано військовий квиток серії НОМЕР_3 .(а.с.29)
30.08.2014 року на підставі Указу Президента України №607/21.07.2014 року ОСОБА_2 призваний у Збройні Сили України.(а.с.31)
Як вбачається із копії Витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_4 від 08.11.2014 року №52, ОСОБА_2 09.11.2014 року вибув в м.Костянтинівка Донецької області для виконання завдань за призначенням у складі сил, які приймають участь у антитерористичній операції на території Донецької і Луганської областях. Солдата ОСОБА_2 , призваного під час мобілізації, водія радіотелефоніста відділення зв`язку взводу управління командира гаубичної артилерійської батареї 3 аеромобільно-десантного батальйону на підставі: розпорядження КСВ ЗС України від 03.11.2014 №2/1948; рапорт командира підрозділу від 08.11.2014 року.(а.с.43)
Згідно довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України Військової частини польова пошта від 19.02.2015 року №276, солдат ОСОБА_2 дійсно в період з 09.11.2014 року по 17.01.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель с.Жабинці, Гусятинського району, солдат водій-радіотелефоніст відділення зв`язку взводу управління командира гаубичної артилерійської батареї військової частини польова пошта НОМЕР_4 , який 30.08.2014 року призваний на військову службу Гусятинським РВК Тернопільської області.
З 06.12.2014 року по 17.01.2015 року солдат ОСОБА_2 виконував бойове завдання в складі свого підрозділу із забезпечення військових підрозділів ЗСУ в районі в районі Донецького аеропорту та оборони с. Піски та с. Водяне Донецького району Донецької області. В якості водія МТ-ЛБ виконував завдання по переміщенню особового складу ЗСУ та евакуації поранених з «нового терміналу», перебуваючи під постійними обстрілами 17.01.2015 року під час виконання завдання з евакуації поранених військовослужбовців з приміщення «нового терміналу» Донецького міжнародного аеропорту МТ-ЛБ солдат ОСОБА_2 був поранений гранатометом РПГ. Загинув від гострої кровотечі, розтрощення правих верхніх та нижніх кінцівок 17.01.2015 року внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків, під час антитерористичної операції.
17.02.2015 року №37 виключено зі списків особового складу частини, згідно іменного списку безповоротних втрат особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_4 Міністерства Оборони України та копії нагородного листа для представлення до відзначення державною нагородою України.(а.с.95)
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №69/лв від 20.01.2015 року, довідки про причину смерті від 20.01.2015 року, свідоцтва про смерть видане 20.01.2015 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції серії НОМЕР_5 , смерть солдата ОСОБА_2 настала в районі м. Донецьк Донецької області України внаслідок гострої крововтрати, розтрощення правих верхньої та нижньої кінцівок, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків (а.с.114-117).
Згідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв, травма солдата ОСОБА_2 : «Гостра крововтрата. Розтрощення правих верхньої та нижньої кінцівок» та причина смерті, так, пов`язані із з виконанням обов`язків військової служби. (а.с.118).
Указом Президента України «Про відзначення державними нагородами України» від 23.05.2015р. №282/2015 солдата ОСОБА_2 нагороджено орденом «За мужність» III ступеня (посмертно) (а.с.119-120), та був нагороджений нагрудним знаком «За оборону Донецького аеропорту», медаллю «За службу Україні», відзнакою командира 80 ОДШБр» (а.с.127-129).
З інформації, опублікованої на сторінках Інтернет-порталу вбачається, що ОСОБА_2 - солдат, водій-радіотелефоніст 81-ї окремої аеромобільної бригади (122-й окремий аеромобільний батальйон) загинув 17.01.2015 року у бою з російськими збройними формуваннями в новому терміналі Аеропорту Донецька.
Під час штурму останньому відірвало руку, і він помер від втрати крові в терміналі летовища (http://memorybook.org.ua/22/truh.htm).(а.с.112)
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виконання обов`язків військової служби 17.01.2015 року в районі м.Донецьк Донецькоїобласті України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України.
Відповідно до статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
ОСОБА_1 звернулась до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення статусу її сина - ОСОБА_2 як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.
Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.
Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.
Приписами статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.
Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Положеннями Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення до суду у випадку необхідності встановлення юридичного факту, якщо від цього у особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини.

Так, ч. 4 ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу шостого преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129).

Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130).

У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131).

Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132).

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що син заявниці ОСОБА_2 безпосередню брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в період з 09.11.2014 року по 17.01.2015 року на території Донецької та Луганської областей.
З 06.12.2014 року по 17.01.2015 року солдат ОСОБА_2 виконував бойове завдання в складі свого підрозділу із забезпечення військових підрозділів ЗСУ в районі в районі Донецького аеропорту та оборони с. Піски та с. Водяне Донецького району Донецької області. В якості водія МТ-ЛБ виконував завдання по переміщенню особового складу ЗСУ та евакуації поранених з «нового терміналу», перебуваючи під постійними обстрілами 17.01.2015 року під час виконання завдання з евакуації поранених військовослужбовців з приміщення «нового терміналу» Донецького міжнародного аеропорту МТ-ЛБ солдат ОСОБА_2 був поранений гранатометом РПГ. Загинув від гострої кровотечі, розтрощення правих верхніх та нижніх кінцівок 17.01.2015 року внаслідок військових дій від інших вибухів та осколків, під час антитерористичної операції.
Вказані обставини стали причиною звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення вказаного юридичного факту внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Таке звернення заявниці обумовлено тим, що вона має на меті визначити статус ОСОБА_2 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (ратифікована Україною 03 липня 1954 року), тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Конституцією України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (частини 1, 2, 3 ст. 17).

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; Президент України є Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України (пункти 1, 17, 18 ч. 1 ст. 106 Конституції України).

Відповідно до пунктів 19 та 20 ч. 1 ст.106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли своє відображення у нормах Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У статті першій Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що встановлення такого факту має безпосередній зв`язок та випливає із компетенції конституційних, політичних органів (суб`єктів) - Верховної Ради України, Президента України, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах.

Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Так, за приписами ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», прийнятого Верховною Радою України 15 квітня 2014 року, цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

У подальшому, Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об`єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою-агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність Ради Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані «ДНР» і «ЛНР» визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно-визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Також, Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов`язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Крім того, Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», який прийнято 18 січня 2018 року, визначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності. У зв`язку з чим, саме Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Враховуючи викладене, аналізуючи наведені обставини та докази, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог заявника щодо встановлення факту загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виконання військової служби 17.01.2015 року в районі м.Донецьк, Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Надані заявником на підтвердження своїх вимог письмові докази, які містяться у матеріалах справи, суд вважає такими, що підтверджують загальновідомий факт збройної агресії з боку Російської Федерації щодо України.
Таким чином, факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виконання військової служби 17.01.2015 року в районі м.Донецьк, Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України підтверджений, а тому заява підлягає до задоволення.
Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 265, 273, 294, 316, 319, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , жительки: АДРЕСА_1 ), заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10, Тел. НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , E-mail: ), Посольство Російської Федерації в Україні (03049, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27, Тел. НОМЕР_9 , E-mail: ) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України- задовольнити.
Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час виконання військової служби 17.01.2015 року в районі м.Донецьк, Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: підпис

З оригіналом вірно:

Суддя Гусятинського районного суду І.О.Лисюк