Єдиний унікальний номер 229/2868/19
Номер провадження 2/229/689/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого -судді Гонтар А.Л.,

за участю секретаря судового засідання Білик О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 м. Дружківки, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду закордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В :

24 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася через свого представника ОСОБА_3 до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на оформлення та виготовлення проїзного документу для тимчасового виїзду дитини за кордон без згоди батька та на виїзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану території України та територію Республіки Білорусь без згоди та супроводу батька.

Позовна заява вмотивована тим, що від зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 вони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого є відповідач ОСОБА_2

31.07.2012 року рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області шлюб між сторонами був розірваний. Син ОСОБА_4 залишився проживати з позивачем ОСОБА_1

04.09.2013 року позивач змінила своє прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

На протязі останніх років позивач та її мати ОСОБА_7 виїжджали з малолітнім ОСОБА_4 до Республіки Білорусь до родичів та тимчасово окуповану територію України. Відповідач ОСОБА_2 надавав їм на це згоду шляхом надання нотаріально посвідченої довіреності на виїзд дитини закордон.

На даний момент відповідач безпідставно чинить перешкоди у виїзді дитини ОСОБА_4 за кордон з матір`ю та бабусею та не надає довіреність на його виїзд.

Виходячи з цього, позивач просить суд надати дозвіл їй та ОСОБА_7 дозвіл на виготовлення проїзних документів в`їзд та виїзд на непідконтрольну Україні територію, через лінію зіткнення у межах Донецької області та територію у супроводі матері ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 строком на один рік з 21.05.2019 року по 21.05.2020 року.

Пізніше, 17.07.2019 року представником позивача було надано до суду клопотання про уточнення позовних вимог, в якому він просив уточнити період, на який позивач просить надати дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_4 за кордон та на тимчасово окуповану територію України, в якому він вказав період, на який позивач просить суд надати дозвіл їй та ОСОБА_7 дозвіл на виготовлення проїзних документів в`їзд та виїзд на непідконтрольну Україні територію, через лінію зіткнення у межах Донецької області та територію у супроводі матері ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 - з 01.09.2019 року по 01.09.2020 року (а.с.38-39).

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 29 травня 2019 року провадження в справі було відкрито та справу призначено до підготовчого судового засідання на 18 червня 2019 року (а.с.20-21).

Ухвалою від 18 червня 2019 року підготовче провадження в справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 19 липня 2019 року (а.с.30-31).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримує та просить задовольнити (а.с.26).

Представник позивача ОСОБА_8 Г. в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити (а.с.25).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи він був повідомлений належним чином - через оголошення на сайті судової влади України (а.с.23,32).

13 червня 2019 року на адресу суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_2 , в якій він зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 він визнає в повному обсязі та не заперечує проти надання їй та її матері ОСОБА_7 дозволу на оформлення документів на виїзд дитини за кордон та на виїзд малолітнього ОСОБА_4 до Республіки Білорусь та на тимчасово окуповану територію України (а.с.36).

З огляду на це, відповідно до вимог ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе справу розглядати за відсутністю сторін у справі на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.

Дослідивши письмові матеріали суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , уклали шлюб 14 червня 2008 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ясинувата Ясинуватського міського управління юстиції зроблений актовий запис №83, який був розірваний рішенням Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 31.07.2012 року (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого вказані: ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , про що 24.10.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ясинувата Ясинуватського міськрайонного управління юстиції Донецької області зроблений актовий запис №329 (а.с.12).

Відповідно до актового запису №13 від 04 вересня 2013 року про зміну імені, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а.с.16).

Заявою від 21.06.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надавали згоду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на виїзд малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон до Російської Федерації, Респуліки Крим та Республіки Білорусь та переміщення впродовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (а.с.15).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 222ог від 14 квітня 2017 року в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон, спір вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитись за кордоном.

З позовних вимог взагалі не вбачається, мети виїзду дитини ОСОБА_4 на тимчасово окуповану територію України. У суду не має можливості встановити його постійне місце проживання разом з матір`ю.

Щодо мети та строку відвідування Республіки Білорусь, ніяких документів позивач суду не надала.

Також суд бере до уваги, що м. Ясинувата Донецької області є тимчасово окупованою територією України і перетинання неконтрольованої території не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави.

Крім того, суд, враховуючи, що позивачем в судовому засіданні не доведено мету поїздок на тимчасово окуповану територію України та за кордон з сином у строки, що визначено в позовних вимогах, суд вважає, що зазначене суперечить його інтересам і позбавляє можливості батька бути обізнаним про мету та строк в`їзду та виїзду його сина як за межі України так і на тимчасово окуповану територію у межах Донецької області, а отже порушить права відповідача як батька дитини.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази відмови батька у наданні дозволу в`їзду та виїзду на тимчасово окуповану територію у межах Донецької області та на територію Республіки Білорусь та звернення матері до батька з приводу надання нотаріально посвідченого клопотання про оформлення проїзного документа на сина.

Також суд звертає увагу, що в матеріалах справи є заява відповідача ОСОБА_2 про його згоду в наданні позивачу та ОСОБА_7 права на оформлення проїзних документів дитини та на його виїзд та в`їзд на територію Республіки Білорусь та переміщення впродовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (а.с.36).

Тобто в даних правовідносинах спір, про який зазначав представник позивача в позові, відсутній, оскільки відсутня відмова відповідача у наданні дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду закордон без згоди батька.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Позивач у судове засідання не прибула і нею не надано суду доказів того, що відповідач не дає згоди на в`їзд та виїзд малолітньої дитини як за кордон України так і через лінію зіткнення на територію, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, а саме на тимчасово окуповану територію.

Враховуючи зазначене, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,7,12,13,263-265,268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон та тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено у нарадчій кімнаті 29 липня 2019 року.

Суддя: А. Л. Гонтар