справа № 372/3268/18 головуючий у суді І інстанції - Потабенко Л.В.
провадження № 22-ц/824/8575/19 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Литвин Валентиною Василівною, на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 07 грудня 2018 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 748,1 кв.м., житловою площею 132,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,24 га, які розташовані по АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно; скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційні записи про право власності з моменту їх вчинення; зобов`язати державного реєстратора здійснити державну реєстрацію права власності за позивачем на зазначене нерухоме майно.

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову та просив накласти арешт на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,24 га, та житловий будинок, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 подано заяву про припинення права власності відповідача на земельну ділянку та житловий будинок. Позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 вживає заходів щодо продажу вказаного нерухомого майна. Невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 грудня 2018 року заяву ОСОБА_2 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що між сторонами відсутній спір про право. Заява про забезпечення позову не містить жодного доказу, який би вказував, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим або хоча б утруднить виконання можливого рішення суду. Позивач не вказав будь-якої конкретної інформації щодо даних обставин та не надав доказів, які б їх підтвердили. В оскаржуваній ухвалі не наведено жодного доводу в обґрунтування того, що наявні реальні факти, які вказують на вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна. У порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд підійшов формально до розгляду заяви позивача про забезпечення позову, не врахував обставин даної справи, характер правовідносин, предмет позову, обсяг позовних вимог, не встановив обставин, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, що в свою чергу привело до прийняття ним неправомірної та необґрунтованої ухвали. Вказані порушення суду призвели до порушення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права відповідача на мирне володіння своїм майном, оскільки право розпорядження є однією зі складових даного права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 зазначає, що на даний час існує реальна загроза відчуження відповідачем спірного майна шляхом його продажу. Цей факт підтверджується наявністю оголошення, розміщеного на сайті ОЛХ. Відповідач вводить суд в оману щодо випадкового отримання інформації про існування даної справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема,накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовних вимогам.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просить, зокрема, визнати за ним право власності на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1 та припинити право власності відповідача на вказане нерухоме майно. Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову зможе утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки існує реальна загроза подальшого відчуження нерухомого майна.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими такі доводи заявника, оскільки спосіб забезпечення позову у виді накладення арешту, який просить застосувати ОСОБА_2 , є співмірним з заявленими позовними вимогами та забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову про визнання права власності на нерухоме майно за позивачем.

Оскаржуючи ухвалу про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначає, що заява про забезпечення позову не містить жодного доказу, який би вказував, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим або хоча б утруднить виконання можливого рішення суду. Позивач не вказав будь-якої конкретної інформації щодо даних обставин та не надав доказів, які б їх підтвердили. В оскаржуваній ухвалі не наведено жодного доводу в обґрунтування того, що наявні реальні факти, які вказують на вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження майна.

Однак, статтею 151 ЦПК України встановлено вимоги, яким повинна відповідати заява про забезпечення позову. Вказана стаття не встановлює для заявника обов`язку надавати докази на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує заяву про забезпечення позову. Разом з тим, сам факт перебування нерухомого майна у власності відповідача свідчить про те, що ОСОБА_1 , як власник майна, має можливість без будь-яких перешкод розпорядитися ним на власний розсуд, у тому числі, відчужити його на користь третіх осіб.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даному випадку є підстави вважати, що спірне майно може бути відчужене до постановлення рішення у справі, і у разі задоволення позову виконання рішення суду стане неможливим чи значно утрудненим.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що у порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини суд підійшов формально до розгляду заяви позивача про забезпечення позову, не врахував обставин даної справи, характер правовідносин, предмет позову, обсяг позовних вимог, не встановив обставин, яким чином невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, що в свою чергу привело до прийняття ним неправомірної та необґрунтованої ухвали. Вказані порушення суду призвели до порушення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права відповідача на мирне володіння своїм майном, оскільки право розпорядження є однією зі складових даного права.

Однак, зазначені доводи на думку апеляційного суду є безпідставними та не свідчать про наявність підстав до скасування ухвали суду.

Так, відповідно до вимог ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена у випадках і в порядку, встановлених законом. Цивільним процесуальним кодексом України визначено такі види забезпечення позову як накладення арешту на майно, що належить відповідачеві та заборона вчиняти дії. Вказані види забезпечення позову не позбавляють відповідача права володіти та користуватися спірним нерухомим майном.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що між сторонами відсутній спір про право. Позивач не навів жодної визначеної законом підстави, згідно якої ним було набуто право власності на майно, що є об`єктом позовним вимог. Вимога про припинення права власності відповідача на подароване їй майно не містить жодного обґрунтування.

Однак, такі доводи ОСОБА_1 фактично є запереченнями проти позову та вони підлягають перевірці та оцінці судом під час розгляду справи по суті і не можуть бути предметом перевірки в ході розгляду питання про забезпечення позову.

За таких обставин, при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції дотримано норми процесуального права, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 07 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 13 червня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.