МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1424/2527/12 Категорія
Провадження № 22-ц/812/1747/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

позивачки ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року, ухвалене під головуванням судді Бобровського І.М. в приміщенні того ж суду о 15 год. 36 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя та про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2012 ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя та про поділ майна подружжя. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частину гаражних боксів №№ НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 в АДРЕСА_3 »; передати їй у власність квартиру АДРЕСА_1 ; відповідачу передати у власність гаражні бокси №№ 29, 30 по вулиці АДРЕСА_4 в кооперативі АДРЕСА_3 » і автомобіль «ГАЗ-69»; зобов`язати відповідача сплатити на її користь грошову компенсацію в рахунок Ѕ частини вартості майна подружжя 18910грн., стягнути з відповідача на її користь витрати на юридичну допомогу в сумі 1000 гривень.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовувала тим, що з 02 березня 1990 року по 04 грудня 2009 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , балансовою вартістю 59181,49 грн. відповідно до довідки КП`ЖЄО» № 1738 від 25 жовтня 2012 року. Також ними були побудовані гаражні бокси АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 та гаражний АДРЕСА_7 в кооперативі «Луч». Ринкова вартість гаража №29 25 000 грн, а гаражних боксів № НОМЕР_2 та №32 - по 30 000 грн. кожний. 05.07.1997 року за договором купівлі продажу №383 сторони придбали автомобіль «ГАЗ-69», 1969 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , ринкова вартість якого 12 000 грн. Загальна вартість майна становить 156181 грн.

Посилаючись на ст. ст.60,70 СК України та ст. ст. 22,29 КпШС України вважала, що має право на Ѕ ч. всього переліченого майна, придбаного в період шлюбу з відповідачем.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя та про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , на 1/2 частину автомобіля «ГАЗ-69», 1969 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , а також визнано за ОСОБА_4 і ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину за кожним на гаражні бокси №№ АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , в АДРЕСА_3 . Відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання право власності на 1/2 частину гаражного боксу № АДРЕСА_8 по вулиці АДРЕСА_9 в кооперативі «Луч». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_10 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які не були учасниками процесу, звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаються на те, що рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25.08.2013 року винесено при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати права власності на квартиру АДРЕСА_1 по ј частки за ними та сторонами у справі.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Апелянт ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Позивачка ОСОБА_4 визнала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 не визнали доводи апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою слід закрити з наступних підстав:

Так, судом було встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 березня 1990 року до 04 грудня 2009 року.

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі сторони придбали майно, яке може бути об`єктом поділу: 1) квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 290766 гривень; 2) гаражний бокс № 29 по вулиці 2-га Северна в кооперативі «Луч» вартістю 11599.50 гривень; 3) гаражний бокс № 30 по вулиці 2-га АДРЕСА_4 в кооперативі «Луч» вартістю 34046 гривень; 4) автомобіль «ГАЗ-69», 1969 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 6163.64 гривень.

Квартиру АДРЕСА_1 сторони по справі придбали 29 червня 2000 року.

Також суд виходив з того, що сторони не дійшли згоди щодо розподілу неподільного майна, яким є квартира, гаражні бокси і автомобіль. Запропонований позивачкою варіант, при якому квартира буде її особистою власністю, а гаражні бокси і автомобіль власністю відповідача, з стягненням компенсації, не влаштовує відповідача. На депозитний рахунок суду позивачкою не внесено кошти в розмірі 1/2 частини вартості неподільного майна, а тому суд позбавлений можливості виділити в натурі сторонам неподільні речі.

Проаналізувавши зазначені обставини та керуючись ст. ст. 60,70 СК України, ст. 22 КпШС України, ст. 16 Закону України «Про власність», суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя та про поділ майна подружжя підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , вартістю 290766 гривень, права власності на 1/2 частину автомобіля «ГАЗ-69», 1969 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартістю 6163.64 гривень, визнання за сторонами права власності на 1/2 частину за кожним на гаражні бокси №№ АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , в АДРЕСА_3 .

Також суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено в суді, що відповідачем було реалізовано гаражний бокс АДРЕСА_7 в кооперативі АДРЕСА_3 » не в інтересах родини, не представлено доказів, за яку суму було відчужено гараж, тому вважав, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину гаражного боксу № АДРЕСА_8 по вулиці АДРЕСА_9 в кооперативі «Луч» і стягнення з відповідача грошової компенсації за проданий гараж задоволені бути не можуть.

Рішення суду сторонами у справі не оскаржувалося.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до участі у справі не залучалися.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посилаються на те, що під час ухвалення рішення, яке є предметом перегляду у даній справі, були порушені їх права, про що вони дізналися із змісту постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 14 січня 2019 року, в якій зазначено, що вони були позбавлені права власності на частки квартири АДРЕСА_10 , оскільки з ксерокопій рішення Управління соціального захисту населення Виконкому Южноукраїнської міської ради № 187 від 08 серпня 2000 року «Про дозвіл на продаж частини житла, яке належить неповнолітнім ОСОБА_6 та ОСОБА_7 » та договору купівлі-продажу від 8 серпня 2000 року, вбачається, що сторони у справі разом з апелянтами за актом приватизації були співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА_11 , відповідно, мали рівне право на володіння, користування та розпорядження нею. Названу квартиру вони усі разом, з дозволу органу опіки та піклування під обов`язок батьків зберегти за дітьми право на житло в іншій квартирі, продали ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 серпня 2000 року подружжя ОСОБА_9 набули у власність спірну квартиру, в якій, і були зареєстровані разом з двома доньками. Таким чином, право власності колишнього подружжя фактично було обмежене обов`язком зберегти право на житло в набутій квартирі за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Такого права та обов`язку сторони, в законному порядку не були позбавлені, а тому, зазначену вище обставину слід було б враховувати при визначенні порядку користування спірною квартирою.

Відтак батько, придбавши 11.08.2000р. квартиру АДРЕСА_1 на своє ім`я, порушив їх права як неповнолітніх дітей. Також батьками були порушені їх права і при поділі спільного сумісного майна, оскільки ні мати, ні батько не звернули увагу на той факт що в спірній квартирі є також частки двох доньок і неправомірно поділили квартиру між собою рівних частках по 1/2 кожному.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення судом) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мали право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Аналогічні положення містить ч.1 ст. 352 ЦПК України в діючій редакції.

За змістом даних статей право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках. При цьому цивільний інтерес може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Власний інтерес заінтересованої особи може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 03.02.2016р. у справі № 6-885цс15, від 17.02.2016р. у справі №6-76цс16, від 25.05.2016р. у справі № 6-605цс16).

Із фактичних обставин справи, встановлених судом, випливає, що позивачка мала право ініціювати питання про розподіл майна подружжя.

Стаття 60 СК України містить підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.2 даної статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Крім того, відповідно до ст. 22 КпШС України та ст. 16 Закону України «Про власність», які регулювали спірні правовідносини на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям в шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що подружжя вправі вимагати розподілу майна, а в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ухвалюючи рішення у справі, суд виходив з того, що спірну квартиру АДРЕСА_1 сторони по справі придбали 29 червня 2000 року.

Дані обставини підтверджуються копією договору купівлі продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000р., укладеному між ОСОБА_10 , яка діяла від свого імені та від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та відповідачем ОСОБА_1 , зареєстрованим Вознесенською філією Універсальної біржі «Південь». Даний договір 21 серпня 2000р.було зареєстровано ДКП БТІ (а. с. 7).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006р. встановлено факт права власності відповідача ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , придбану у ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000р., зареєстрованого Вознесенською філією Універсальної біржі «Південь» за № 123. Дане рішення набрало законної сили.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України в редакції на час винесення рішення судом першої інстанції обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічні положення містяться в ч.4 ст. 82 ЦПК України в нині діючій редакції.

Тому суд правомірно дійшов висновку, що спірна квартира будучи придбаною в період шлюбу сторін та зареєстрованою на ім`я відповідача, є їх спільною сумісною власністю. За такого суд правомірно при поділі майна подружжя визнав право власності на Ѕ частину вказаної квартири за позивачкою.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що сторонами саме при поділі спільного сумісного майна подружжя були порушені права апелянтів, оскільки вони не звернули увагу на той факт, що в спірній квартирі є також частки двох доньок і неправомірно поділили квартиру між собою рівних частках по 1/2 кожному, без скасування рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006р. не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду, оскільки обставини встановлені даним рішенням не підлягали доказуванню при розгляді позову про розподіл майна подружжя.

Крім того, слід врахувати, що навіть при скасуванні рішення суду про розподіл майна подружжя, поновлення прав апелянтів на спірну квартиру не відбудеться, так як право власності на дану квартиру визнано за ОСОБА_1 рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006р.

Обґрунтовуючи своє право на частку в спірній квартирі, апелянти в апеляційній скарзі посилалися на те, що відповідно до свідоцтва про право власності від 26 липня 2000 року сім`я сторін згідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» отримала у власність квартиру АДРЕСА_11 , а саме:

ОСОБА_1 (батько) -1/4 частку;

ОСОБА_4 (мати) 1/4 частку;

ОСОБА_1 (донька) 1/4 частку;

ОСОБА_14 (донька) 1/4 частку.

В результаті всі вони стали співвласниками вказаної двокімнатної квартири, і як наслідок мали рівне право на володіння, користування та розпорядження нею.

В серпні 2000 року батьки апелянтів (сторони у даній справі), з метою покращення житлових умов, вирішили продати вказану квартиру і придбати більшу. Рішенням Управління соціального захисту населення Виконкому Южноукраїнської міської ради № 187 від 08 серпня 2000 року «Про дозвіл на продаж частини житла, яке належить неповнолітнім ОСОБА_6 та ОСОБА_7 », за заявою ОСОБА_4 , було надано дозвіл на продаж частини житла, яка належала її неповнолітнім дітям, а саме ОСОБА_1 , якій на той час було 8 років та ОСОБА_14 , якій виповнилося 15 років.

Вказана квартира з дозволу органу опіки та піклування 08 серпня 2000 року була продана ОСОБА_8 . Апелянти посилаються, що дозвіл на продажу часток дітей був наданий під умовою зберегти за дітьми право на житло в іншій квартирі, проте такий висновок відсутній в наданій суду копії рішення Управління соціального захисту населення Виконкому Южноукраїнської міської ради № 187 від 08 серпня 2000 року.

11 серпня 2000 року ОСОБА_1 за договором купівлі продажу нерухомого майна придбав на своє ім`я, через універсальну біржу «Південь», квартиру за адресою АДРЕСА_10 , загальною площею 71,2 м2, яка складається з чотирьох кімнат.

16 лютого 2006 року рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області було встановлено факт права власності на придбану квартиру за ОСОБА_1 .

Відтак відповідач у справі, придбавши 11.08.2000р. квартиру АДРЕСА_1 на своє ім`я, порушив їх права як неповнолітніх дітей, оскільки відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Пунктом 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 передбачено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені пункті 66 Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою і відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини.

Статтею 177 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення щ яких правочинів щодо жилих приміщень. Батьками в порушення норм законодавства неповнолітніх доньок не було забезпечено рівноцінним житлом. Частинами 3,4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей встановлено, що органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, апелянти посилаються на те, що саме договором купівлі продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000 року, за яким ОСОБА_1 придбав на своє ім`я через універсальну біржу «Південь» спірну квартиру за адресою АДРЕСА_10 , загальною площею 71,2 м2, яка складається з чотирьох кімнат, та рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006 року, яким було встановлено факт права власності на придбану квартиру за ОСОБА_1 , були порушені їх права.

Проте рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16 лютого 2006 року не є предметом перегляду у даній справі, як не є предметом спору також договір купівлі продажу нерухомого майна від 11 серпня 2000 року.

Аналіз зазначених обставин у їх сукупності свідчить, що будь яких доказів про те, що у зв`язку з ухваленням рішення, яке є предметом перегляду саме у даній справі, були порушені права апелянтів, що саме воно завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках, а також про те, що даним рішенням вирішувалися їх права та обов`язки, ними суду надано не було.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України).

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження у даній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід закрити, так як даним рішенням питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частку майна подружжя та про поділ майна подружжя закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може були оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді

Повний текст ухвали складено 12 грудня 2019 року