ПОСТАНОВА

Іменем України

05 серпня 2019 року м. Кропивницький

справа № 400/179/19

провадження № 22-ц/4809/1157/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Авраменко Т. М.

суддів Суровицької Л. В., Черненка В. В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представник за довіреністю - Гребенюк Олександр Сергійович

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 13 травня 2019 року у складі судді Колесник С. І. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв?язку з чим підписав заяву б/н від 24 квітня 2015 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконав, станом на 13 січня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 11472 грн. 19 коп., з яких: 2166 грн. 77 коп. - відсотки за користування кредитом, 8282 грн. 93 коп. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 522 грн. 49 коп. - штраф (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 11472 грн. 19 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 13 травня 2019 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено за недоведеністю. Суд встановив, що анкета -заява позичальника не містить даних про вид договору, вид та номер платіжної катрки, строк її дії, а наданий Витяг з Тарифів на обслуговування кредитних карток «Універсальна» не містить підпису позичальника. Також суд дійшов висновку про відсутність доказів виникнення та нарахування заборгованості в сумі 11472 грн. 19 коп., оскільки наданий банком розрахунок не містить відомостей, на яку суму кредиту, а саме на поточне та/або прострочене тіло кредиту нараховувалися відсотки за користування кредитом.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що банком надані належні та допустимі докази у справі. Також надано розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору. Відповідачем ці докази не спростовані. Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. В даному випадку відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Апеляційне провадження відкрито 14 червня 2019 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.70), ухвалою від 26 червня 2019 року призначено розгляд справи на 05 серпня 2019 року (а.с.73).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

За приписами ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

За змістом ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

24 квітня 2015 року відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Своїм підписом на анкеті-заяві відповідач підтвердив свою згоду з тим, що ця його заява з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений з договором до його укладення та згідний з його умовами (а.с.8).

Позивач, посилаючись на подані ним розрахунки заборгованості з 19 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року та з 01 вересня 2015 року по 13 січня 2019 року зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач виконує неналежним чином , у зв`язку з чим станом на 13 січня 2019 року виникла заборгованість в сумі 11472 грн. 19 коп., з яких: 2166 грн. 77 коп. - відсотки за користування кредитом, 8282 грн. 93 коп. - пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 522 грн. 49 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.5, 6-7).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення кредитного договору на умовах, зазначених в позові, а також наявності заборгованості відповідача перед банком в сумі 11472 грн. 19 коп.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи із встановленого ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції за правилами ст.89 ЦПК України надав анкеті -заяві позичальника належну оцінку та правильно зазначив, що в ній відсутні умови договору про визначення процентної ставки та встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Зазначені відомості відображені у Витягу з Тарифів на обслуговування кредитних карток «Універсальна», однак підпис позичальника на них відсутній.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зазначила, що в такому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Аналізуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості суд першої інстанції правильно зазначив, що визначену позивачем заборгованість за процентами та пенею не можна перевірити, оскільки в розрахунку взагалі відсутня графа заборгованості за тілом кредиту, що унеможливлює нарахування відсотків та пені (а.с.6-7). Банк сам не надав суду всіх необхідних вихідних даних для проведення розрахунку заборгованості.

Безпідставними та такими, що не відповідають нормам ЦПК України щодо обов`язку надання доказів та оцінки доказів, є посилання в апеляційній скарзі на те, що в разі не згоди з розрахунком заборгованості, суд сам повинен зробити свій розрахунок.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що до суду першої інстанції позивач не надав відомостей про термін дії кредитної картки, внаслідок чого суд не мав можливості визначити період, за який мають здійснюватися нарахування процентів.

Не надано належного розрахунку заборгованості і до суду апеляційної інстанції.

Сам зміст позовних вимог свідчить про відсутність боргу за тілом кредиту, оскільки позивач просить стягнути з відповідача лише проценти та неустойку та не визначає наявність заборгованості за тілом кредиту станом на 13 січня 2019 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач виконував умови кредитного договору та сплачував кошти на погашення заборгованості.

Позивач зазначає в позові, що нарахована пеня в загальній сумі 8282 грн.93 коп., разом з тим розрахунком підтверджується нарахування пені двічі: пеня за простроченим зобов`язанням та пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.

При непогашенні суми простроченого кредиту згідно п.2.1.1.12.6.1. договору на суму від 100 грн., позичальник сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом.

Відповідно до п.2.1.1.7.6 договору при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов?язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов?язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. та п?ять процентів від суми позову.

Тобто, банком нарахована неустойка за прострочення зобов`язання за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн у вигляді і пені і штрафу.

Одночасне застосування неустойки за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених в ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості позичальника за процентами та пенею.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову про стягнення процентів та неустойки за кредитним договором не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 13 травня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 05 серпня 2019 року.

Головуюча суддя Т. М. Авраменко

Судді: Л. В. Суровицька

В. В. Черненко