Дата документу 30.07.2019 Справа № 336/6561/16-ц
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/6561/16Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
Пр. № 22-ц/807/2435/19Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого Полякова О.З.

суддів: Маловічко С.В.

Кочеткової С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про стягнення збитків за невиконання договору про надання послуг,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи уточнювала, до ФОП ОСОБА_3 про стягнення збитків за невиконання договору про надання послуг.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 24.01.2014 року між нею та ФОП ОСОБА_3 було укладено Договір №479/2 щодо базової української заявки та подання міжнародної заявки в Український інститут промислової власності на знак для товарів і послуг.

Відповідно вказаного договору ФОП ОСОБА_3 зобов`язалась надати послуги з виконання міжнародної заявки та подати в Український інститут промислової власності заявки на знак для товарів і послуг у 30, 31, 35 класах МКТП для реєстрації в країнах Туреччина, Російська Федерація, Китай, Японія, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз; надати послуги по сплаті зборів за подання міжнародної заявки на знак у гривнях та швейцарських франках, згідно кошторису Укрпатенту; надати послуги по отриманню свідоцтва про міжнародну реєстрацію знаку та забезпечити отримання свідоцтва замовником в тих країнах в яких воно видається. Розмір винагороди за вказаним договором визначено у додатку № 2від24січня 2014pоку,включаючи збори за подання заявки,складав 41580 грн.

На виконання пункту 4.2 вказаного договору вона протягом 7 днів з моменту вступу вказаного договору в силу, в якості 100 % передплати перерахувала на рахунок ФОП ОСОБА_3 передбачену договором суму в розмірі 41580 грн.

Відповідно до листа-повідомлення від 04 липня 2014 року про подання заявки на міжнародну реєстрацію комбінованого знаку «Knick Knack» на базі національної заявки № 201402480 ФОП ОСОБА_3 підтвердила їй, що збір за подання заявки на міжнародну реєстрацію сплачений у повному обсязі.

У телефонній розмові ФОП ОСОБА_3 запросила у неї збільшити суму винагороди на 4956 грн. посилаючись на те, що курс валюти (швейцарських франків) збільшився та наданої раніше суми 41580 грн. недостатньо для успішного виконання послуг за вказаним договором.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за вищезазначеним договором виконала у повному обсязі сплативши на користь ФОП ОСОБА_3 у якості 100 % передплати

41580 грн. та додаткову суму 4956 грн., остання в свою чергу зобов`язання за договором в повному обсязі не виконала, не надала послуги з виконання міжнародної заявки та не подала в Український інститут промислової власності заявки на знак для товарів і послуг щодо країни Японії.

28 січня 2014 року між нею та Ceviz Tarim Urunleri Sanayi ve Ticaret ltd Sti. (Туреччина) було укладено попередній договір, за умовами якого сторони домовилися упродовж двох місяців з моменту подачі ФОП ОСОБА_3 на підставі договору № 479/2 від 24 січня 2014 року міжнародної заявки на знак для товарів і послуг «Knick Knack» для наступних країн: Туреччина, Російська Федерація, Китай, Японія, Сполучені Штати Америки, Європейський союз укласти основний ліцензійний договір, за яким за надання права на використання торговельної марки ліцензіат щороку сплачує ліцензіару винагороду у розмірі суми у гривнях, еквівалентної 6000 доларів США.

Зазначала, що через неподання відповідачем заявки на знак для товарів і послуг для країни Японія, укладання основного договору не відбулося, а тому вона не отримала у 2014 році 3000 доларів США та 12000 доларів США у2015-2016 роках, що за курсом НБУ на 14 серпня 2017 року складає 15000 доларів США х 25 грн. 69 коп. = 385350 грн., що становить упущену вигоду.

При окремій реєстрації торгівельної марки по країні Японія їй доведеться сплачувати послуги іншого патентного повіреного (агентства, фірми) та нові збори, що буде реальними збитками - витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Посилаючись на викладене та на Закон України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_3 46536 грн. збитків за невиконання умов указаного договору № 479/2 від 24 січня 2014 року та 76091 грн. 40 коп. неустойки (пені), яку розраховано на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на відносини між сторонами Закон України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується, оскільки було встановлено, що реєстрацією торгівельної марки «Knick Knack» ОСОБА_1 мала намір отримати прибуток, в той час коли Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачем, який не має наміру отримувати прибуток, а бажає лише задовольнити власні потреби, з особою (фізичною чи юридичною), яка здійснює підприємницьку діяльність з виготовлення, продажу, надання послуг незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства, а отже позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року, та ухвалити нове рішенням, яким задовольнити її позов.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції змінено, доповнено мотивувальну частину рішення додатковим обґрунтуванням підстав відмови у позові.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року постанову Апеляційного суду Запорізької області від 15 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що вона при заявлені вимоги про стягнення з відповідача 4653 грн. збитків посилалась на ст.ст. 11, 15, 16, 509, 525, 526, 611, 629, 901, 902, 906 ЦК України, а як на правову підставу для стягнення неустойки (пені) посилалась на ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», на що суд першої інстанції уваги не звернув. Стверджує також, що ніяких змін та доповнень сторонами до Договору не вносилося, а отже ФОП ОСОБА_3 в односторонньому порядку змінила кількість країн реєстрації торгової марки, оскільки заявку на знак для товарів щодо Японії нею подано не було. Відносно застосування Закону України «Про захист прав споживача» зазначила, що отримувала від ФОП ОСОБА_3 послугу, спрямовану на задоволення її особистих потреб, пов`язаних з оформленням правової охорони на об`єкт інтелектуальної власності і це безпосередньо не пов`язано з підприємницькою діяльністю ОСОБА_1 , внаслідок чого судом неправомірно не застосовано ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема ч. 5 ст. 10.

08 липня 2019 року від ФОП ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 в порядку ст. 360 ЦПК України надійшов відзив на вищезазначену апеляційну скаргу, в якому зазначає, що сторони дійшли згоди про те, що зміни до договору можуть бути укладені шляхом обміну електронними повідомленнями. Дану обставину позивач неодноразово визнавала в судових засіданнях, крім того, отримавши повідомлення про необхідність внесення доплати, ОСОБА_1 погодилась з необхідністю доплати у розмірі 4956, також даним листом вона відмовилась від реєстрації торгової марки в Японії з метою зменшення сплати міжнародного мита. Щодо упущеної вигоди зазначав, що факт отримання коштів за ліцензійним договором є виключно припущенням позивача. Крім того, сам попередній договір було вигадано ОСОБА_1 і долучено до матеріалів справи після ознайомлення з запереченням на її позов. Щодо збитків зазначено, що цей розмір повинен доказуватися кредитором, проте позивачем зазначено витрати, які вона ніби то може понести в майбутньому за умови звернення до інших патентних повірених з метою реєстрації торговельної марки в Японії. Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Так, встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 24 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір № 479/32, за умовами якого остання мала надати послуги з виконання міжнародної заявки на знак для товарів і послуг для країн: Туреччина, Російська Федерація, Китай, Японія, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз (т. 1 а.с. 9-11).

Відповідно до пункту 1.4 вказаного договору, виконавець надає послуги по отриманню свідоцтва про міжнародну реєстрацію знаку в тих країнах в яких воно видається, та забезпечує отримання свідоцтва замовником.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За замістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Пунктом 1.1. Договору встановлено, що Виконавець протягом 20 робочих днів після виплати Замовником суми винагороди Виконавцю, розмір якої визначений у Додатку № 2 до цього Договору, і після подання базової української заявки, надає послуги з виконання міжнародної заявки і подає за дорученням Замовника в Український інститут промислової власності міжнародну заявку на знак для товарів і послуг для наступник країн: Туреччина, Російська Федерація, Китай, Японія, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз.

Пунктом 2.1. Договору №479/2 від 24.01.2014 року встановлено, що Виконавець ФОП ОСОБА_3 зобов`язалась надати послуги з виконання міжнародної заявки і подати в Український інститут промислової власності заявку на знак для товарів і послуг до п.1.1 цього Договору відповідно до Завдання Замовника, викладеного у Додатку №1 до цього Договору, сплатити збори за подання заявки та забезпечити отримання свідоцтва Замовником в тих країнах, в яких воно видається.

Пунктом 2 Додатку №1 до вказаного договору передбачено, що послуги по сплаті зборів за подання міжнародної заявки на знак надаються у гривнях та швейцарських франках, згідно кошторису Укрпатенту (т. 1 а.с. 12).

Так, відповідно до правил, передбачених Мадридською Угодою про міжнародну реєстрацію знаків та Протоколом до цієї угоди міжнародне мито за подання заявки на міжнародну реєстрацію сплачується заявником на банківський рахунок Всесвітньої організації інтелектуальної власності в національній валюті Швейцарії швейцарських франках.

Додатком № 2 до Договору № 479/2 від 24.01.2014 р. сторони узгодили розмір винагороди. Зокрема встановлено, що загальна сума робіт, включаючи збори за подання заявки складає 41580 грн. (т. 1 а.с. 13).

Разом з тим, з копії заяви про купівлю іноземної валюти від 15.04.2014, вбачається, що ОСОБА_3 придбала 3213 швейцарських франків на суму 42348,95 грн., сплативши при цьому суму комісії у розмірі 209,65 грн., що загалом складає 42558,60 грн. (т. 1 а.с. 133, 134).

Пунктом 7.2 Договору узгоджено, що всі зміни і доповнення до цього Договору повинні бути вчинені у письмовій формі і підписані уповноваженими на це особами.

Проте, сторонами не заперечується, що отримавши від ФОП ОСОБА_3 повідомлення щодо необхідності внесення доплати в розмірі 4956 грн., у зв`язку зі зростанням курсу швейцарського франку, порівняно з днем підписання Договору, ОСОБА_1 погодилася та доплатила необхідну суму.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.

Таким чином, вбачається, що сторони вносили та приймали зміни до договору №479/2 від 24.01.2014 року не у письмовій формі, всупереч п. 7.2, а отже й посилання ОСОБА_6 на відсутність письмових змін до договору щодо виключення країни Японії, для дотримання вказаного принципу «неприпустимості суперечливої поведінки», не можуть бути прийняті судом до уваги, як беззаперечну підставу для відшкодування збитків за невиконання умов договору.

Так, ч. 5 ст. 411 ЦПК України передбачено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Скасовуючи постанову Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2018 року Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не зробив висновку про те, чому вказаний договір не було виконано відповідачем саме у частині подачі міжнародної заявки на знак для товарів і послуг для країни Японія.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у порівнянні з моментом укладення Договору № 479/2 від 24.01.2014 року (курс гривні до швейцарського франку складав 885,0899 грн. за 100 франків) на момент подання міжнародних заявок на знак для товарів і послуг курс швейцарського франку значно зріс (курс гривні до швейцарського франку складав 1052,6093 грн. за 100 франків) (т. 1 а.с. 60-63).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, та не заперечується сторонами, що ФОП ОСОБА_3 виконала умови договору щодо подання заявок на знак для товарів і послуг в Український інститут промислової власності щодо країн Туреччина, Російська Федерація, Китай, Сполучені Штати Америки, Європейський Союз, та сплатила відповідні збори за подання заявок.

Проте, ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, просила стягнути з відповідача всю суму, сплачену за Договором, не врахувавши при цьому, що відповідачем було подано заявки щодо інших п`яти країн, та сплачено збір за них.

Дослідивши у додатку № 2 п. 2.1, в якому зазначено ,що сума 41580 грн. включає в себе збори за подання заявок, які ОСОБА_7 були сплачені, колегія суддів дійшла висновку, що ця сума об`єктивно не може бути повністю сумою винагороди, а отже не підлягає стягнення з відповідача у повному обсязі.

Принцип пропорційності тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Також, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу, що позивачем заявлені вимоги саме щодо стягнення збитків за невиконання умов договору про надання послуг.

За приписами ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Проте, позивачем не надано доказів, що у зв`язку з неподанням ФОП ОСОБА_3 . заявки до Українського інституту промислової власності міжнародної заявки на знак для товарів і послуг для Японії, нею були понесені реальні збитки.

Так, встановлено, що ОСОБА_1 не позбавлена можливості відновити своє порушене право шляхом подання заявки саме щодо Японії. Проте, на період перегляду рішення, в матеріалах справи відсутні докази звернень до іншого патентного повіреного з метою реєстрації торгової марки в Японії, та відповідно понесених ОСОБА_1 збитків.

Посилання ОСОБА_1 що вартість при окремій реєстрації торгівельної марки по країні Японія, буде складати 3900 грн. та 1723 швейцарських франка (що за курсом НБУ на 15.08.2017р складає 45846,04 коп.) або 4240 доларів США (що за курсом НБУ на 15.08.2017р. складає 108671,20 грн.) є лише припущеннями, оскільки ці збитки можливі лише у разі звернення позивача до іншого патентного повіреного з метою реєстрації торгової марки в Японії, та на момент винесення рішення нею понесені не були.

Щодо вимог про стягнення пені у розмірі 76091,40 грн., розрахованої на підставі п. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що вони не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що реєстрацією торгівельної марки «Knick Knack» ОСОБА_8 мала намір отримати прибуток.

Колегія суддів вважає вірним урахування судом першої інстанції Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, якою вказано, що при вирішенні судами справ про захист прав споживачів суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів» за яким споживачем права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Пунктом 1 цих роз`яснень також встановлено, що на відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, а також на випадки придбання товарів, користування послугами громадянином лише для підприємницької діяльності або підприємствами, установами, організаціями дія вищевказаного Закону не поширюється. Саме цим спростовується посилання ОСОБА_1 , що вона не зареєстрована як підприємець, а отже правовідносини повинні регулюватися ЗУ «Про захист справ споживачів». Так, встановлено, що ОСОБА_1 укладено попередній договір із Ceviz Tarim Urunleri Sanayi ve Ticaret ltd Sti саме для отримання прибутку, а отже її твердження що послугами ФОП ОСОБА_3 вона використовувала саме на задоволення своїх особистих потреб, як споживач, не відповідає дійсності.

Крім того, п. 3.2 Договору № 479/2 від 24.01.2014 року встановлено, що розмір збитків обмежений сумами, що сплачені за цим Договором.

Щодо укладення попереднього договору між ОСОБА_1 та Ceviz Tarim Urunleri Sanayi ve Ticaret ltd Sti. (Туреччина) колегія суддів зауважує, що позивачем не заявлялись вимоги щодо стягнення суми упущеної вигоди.

Таким чином, абз. другий ч. 2 ст. 376 ЦПК України вказує, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, будь-яких доказів на існування таких фактів, що потягли би наведені процесуально-правові наслідки, матеріали справи не містять, позивачем надано не було, а апеляційним судом не було їх здобуто.

Наведені скаржниками в апеляційних скаргах доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 жовтня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: