Справа № 452/243/19
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

"31" травня 2019 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Пташинського І.А.,

з участю секретаря Терлецької І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, яку уточнила, посилаючись на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Надиби Старосамбірського району Львівської області, зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у заявниці народився син ОСОБА_2 . 26.12.2012 року він одружився на ОСОБА_3 , і від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 .
Відповідно до контракту про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України від 11 червня 2008 року, син заявниці ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних силах України, був зарахований до складу військової частини НОМЕР_1 , отримав звання солдата і був призначений на посаду водія відділення керованого мінування взводу керованого мінування інженерно-саперної роти інженерно-саперного батальйону.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), від 24 липня 2014 року № 152, солдат ОСОБА_2 , вибув до станції Камиш-Зоря, Запорізької області з подальшим переміщенням для виконання завдань інженерного забезпечення на території Донецької та Луганської областей. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), від 22 серпня 2014 року № 177, солдату ОСОБА_2 було продовжено термін відрядження з 22.08.2014 по 20.09.2014 року. Підставою на відрядження ОСОБА_2 для виконання завдань інженерного забезпечення на території Донецької та Луганської областей було розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ від 23.07.2014 року №343/3145.
Заявниця зазначає, що у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів, і з цього моменту фактично розпочалась військова агресія Російської Федерації проти України.
Після незаконної анексії Кримського півострова, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської народної Республіки» та «Донецької народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою.
За наслідками військової агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.
ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у складі військової частини НОМЕР_1 . При цьому в період з 29 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року безпосередньо брав участь в бойових діях, забезпеченні їх проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей у секторі «Д».
Згідно даними акту спеціального розслідування щодо обставин загибелі шести та поранення чотирьох військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 встановлено, що під час виконання бойового завдання по мінуванню ділянки місцевості, в районі населеного пункту Шевченко Нікольського району, що знаходиться в 5 км. від м. Маріуполя Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув ОСОБА_2 .
Свідоцтвом про смерть та лікарським свідоцтвом про смерть встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 в Донецькій області внаслідок вибухової травми.
Указом Президента України № 109/2015 від 26 лютого 2015 року, сина заявниці було посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня. Крім того, Рішенням Самбірської міської ради 11 вересня 2015 року ОСОБА_2 було нагороджено почесним знаком «Почесний громадянин міста Самбора».
ОСОБА_1 вважає, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, син заявниці ОСОБА_2 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 в Донецькій області України. Саме внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.
Заявниця зазначає, що встановлення факту загибелі її сина внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено.
В судове засідання заявниця не з`явилася, але подала до суду заяву в якій просила суд слухати справу у її відсутності, просила заяву задовольнити.
Заінтересована особа Міністерство соціальної політики України подало до суду клопотання про розгляд справи у відсутності її представника.
Заінтересована особа представник Російської Федерації, який належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, суд розглядає справу у його відсутності.
З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 виданого Самбірським МВ УМВС України у Львівській області 05 травня 1997 року.
Із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , і його матір`ю є ОСОБА_1 .
Відповідно до контракту про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України від 11 червня 2008 року, син заявниці ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних силах України, був зарахований до складу військової частини НОМЕР_1 , отримав звання солдата і був призначений на посаду водія відділення керованого мінування взводу керованого мінування інженерно-саперної роти інженерно-саперного батальйону.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), від 24 липня 2014 року № 152, солдат ОСОБА_2 , вибув до станції Камиш-Зоря, Запорізької області з подальшим переміщенням для виконання завдань інженерного забезпечення на території Донецької та Луганської областей. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), від 22 серпня 2014 року № 177, солдату ОСОБА_2 було продовжено термін відрядження з 22.08.2014 по 20.09.2014 року. Підставою на відрядження ОСОБА_2 для виконання завдань інженерного забезпечення на території Донецької та Луганської областей було розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ від 23.07.2014 року №343/3145.
Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», від 21 квітня 2015 № 337-VIII зазначені події на сході України відбувалися наступним чином.
Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних сил України.
11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою.
Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.
23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».
На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А.Ф. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України».
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Верховною Радою України № 254-VІІІ 17 березня 2015 року прийнято постанову «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.
В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 4 лютого 2015 року № 145-VІІІ зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.
Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 9 квітня 2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Федерального Зібрання Російської Федерації на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права.
Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Російської Федерації, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права.
Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь.
Факт тимчасової окупації Російською Федерацією частин Донецької та Луганської області, включаючи їх сухопутну територію у межах окремих районів, міст, селищ і сіл, надра та внутрішні води зафіксовано також ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». Згідно із статтею 2 вказаного Закону, окупація цих територій є незаконною, будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, а Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або за прийняті ними незаконні рішення. Відтак, усю відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Вказане свідчить, що Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І), від 8 липня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у складі військової частини НОМЕР_1 .
У період з 29 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року він безпосередньо брав участь в бойових діях, забезпеченні їх проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей у секторі «Д», що підтверджуються довідкою № 85 від 22 січня 2018 року.
Згідно копії акту спеціального розслідування щодо обставин загибелі шести та поранення чотирьох військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 встановлено, що під час виконання бойового завдання по мінуванню ділянки місцевості, в районі населеного пункту Шевченко Нікольського району, що знаходиться в 5 км. від м. Маріуполя Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув ОСОБА_2 .
Із засобів масової інформації, зокрема Інтернет-порталу «Книга пам`яті полеглих за Україну» вбачається, що 31 серпня 2014 року, внаслідок підриву автомобіля на невизначеному вибуховому пристрої та детонації перевози мого боєкомплекту (міни) загинув солдат 703-го інженерного полку ОСОБА_2 .
Із змісту статті «У Самборі увічнили пам`ять загиблих у зоні АТО від 26.02.2015 року, повідомляється, що у Самборі Львівської області увічнили пам`ять загиблих у зоні АТО саперів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які проживали в місті.
Із копій свідоцтва про смерть та лікарського свідоцтва про смерть встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала ІНФОРМАЦІЯ_4 в Донецькій області унаслідок вибухової травми (а.с. 85, 86-87).
Із копії витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв відомо, що травма: «Вибухова травма із залученням декількох ділянок тіла, грубе порушення анатомічної цілісності тіла, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів та сколів» солдата ОСОБА_2 , яка послужила причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 травма і причина смерті, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Із копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23 грудня 2014 року № 270 видно, що солдата війської служби за контрактом ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 у результаті ушкодження внаслідок вибухової травми, виключити зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Указом Президента України № 109/2015 від 26 лютого 2015 року, сина заявниці було посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня. Крім того, рішенням Самбірської міської ради від 11.09.2015 року №1 ОСОБА_2 було нагороджено почесним знаком «Почесний громадянин міста Самбора».
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Згідно з частиною 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.
У відповідності до положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_2 , передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.
Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пунктом 2 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларацією прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН.
Враховуючи те, що ОСОБА_2 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 в Донецькій області України при виконанні обов`язку військової служби у складі військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України, у результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявниці необхідно для визначення ОСОБА_2 статусу, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про становлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України;
Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 294, 319 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , при виконанні обов`язку військової служби 31 серпня 2014 року в Донецькій області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду допустити до негайного виконання.

Суддя