КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9211/2019
П О С Т А Н О В А

Іменем України

31 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Гончарука В.П., ухвалене в м. Київ 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про стягнення боргу за договором позики.

Заявлений позов мотивувала тим, що 23 липня 2016 року між нею та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого вона передала ОСОБА_1 200000 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною власноручно відповідачем, у якій останній зобов`язався повернути борг 23 липня 2018 року, проте свого зобов`язання не виконав і борг не повернув. На підставі вищевикладеного просила стягнути із відповідача на свою користь борг в сумі 5350000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 23 липня 2016 року в розмірі 200000 доларів США, що еквівалентно 5350000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що його представники в суді першої інстанції неналежно реалізовували власні повноваження з представництва його інтересів, вибудували стратегію захисту всупереч інтересам ОСОБА_1 та дійсним обставинам справи, і з ними було розірвано договори про надання правової допомоги.

Повідомив, що дійсні обставини справи є наступними: у ОСОБА_3 , яка є комерційним директором ПАТ «Оболонь», склалися з ним приятельські відносини, через що, після створення ТОВ «ІОНА ГРУП», співзасновником якого був ОСОБА_1 , сторони домовились про ділову та бізнес-співпрацю, і дане товариство стало постачальником різного роду продукції для ПАТ «Оболонь». На початку 2013 року, знаючи, що брат ОСОБА_1 ОСОБА_2 є директором ТОВ «ІОНА ГРУП», ОСОБА_3 звернулась з проханням до ОСОБА_1 вплинути на брата та прийняти її 23-річного сина ОСОБА_4 на роботу в ТОВ «ІОНА ГРУП» та забезпечити йому можливість участі в бізнес-процесах компанії. В свою чергу, в разі досягнення такої домовленості ОСОБА_3 пообіцяла, що її син ОСОБА_4 надасть ОСОБА_2 200000 доларів США для поповнення обігових коштів товариства та їх використання в його бізнес-процесах, тобто відповідна сума ніколи за фактичною правовою та економічною природою не передавалася та не мала бути передана в якості позики від позивача відповідачу. При цьому ОСОБА_2 бере на себе зобов`язання виплачувати протягом всього строку трудових правовідносин з ОСОБА_4 в його користь щомісячний грошовий платіж.

Після досягнення вищевказаної домовленості 27 березня 2013 року ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 першу частину вказаної суми, а саме 100000 доларів США, що підтверджується копією відповідної розписки ОСОБА_2 Попередньо, ОСОБА_3 попросила ОСОБА_1 також надати розписку її сину на цю ж суму, щоб він виступив нібито в ролі поручителя та гаранта. ОСОБА_1 погодився, оскільки не був достатньо юридично обізнаним і не сумнівався в приятельських стосунках з ОСОБА_3 . Тому, одночасно з написанням розписки ОСОБА_2 , відповідач написав аналогічну розписку на цю ж суму, хоча гроші отримав не він, а його брат ОСОБА_2 , як гарантію виконання зобов`язань його братом згідно досягнутих домовленостей. Таким чином, розписка від 23 липня 2017 року фактично є удаваним правочином, адже вказаний правочин не є договором позики, а вчинявся з іншою метою. Формально, якщо розписки 2013 року за правовим змістом були найбільш приближеними до договору поруки, то в подальшому їх зміст трансформувався в особистісне зобов`язання щодо гарантування продовження трудових відносин між ОСОБА_4 та ТОВ «ІОНА ГРУП».

Крім того, судом було допущено порушення норм процесуального права, ухваленням рішення 11 квітня 2019 року за відсутності відповідача та обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи його представником фактично позбавив можливості висловлення та обґрунтування власної позиції.

Заперечував проти використання судом в якості доказу висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 25484/25484/18-32 від 28 лютого 2019 року, проведеної в межах кримінального провадження.

ОСОБА_2 , який не брав участі в справі, також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вказував, що судом першої інстанції не було встановлено те, що розписка, яка визнана судом договором позики, що є предметом даного позову та яка, ймовірно, складена його братом 23 липня 2017 року, не підтверджувала факт передачі коштів від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 того дня у розмірі 200000 доларів США, а була надана відповідачем позивачу як гарантія доплати незначного розміру щомісячного платежу та продовження трудових відносин її сина з ТОВ «ІОНА ГРУП», директором та безпосереднім керівником якого є він з 2011 року.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційні скарги, відповідно до якого викладені у апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків, викладених у рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у даній справі. Звинувачення, викладені у апеляційних скаргах, у сторону представників відповідача ОСОБА_1 , не можуть сприйматись як поважні причини ненадання доказів, які, на думку скаржника, мають важливе значення для вирішення справи. Справа неодноразово призначалась до слухань, в яких приймали участь представники відповідача. У ході підготовчого провадження, а також безпосередньо в ході судового розгляду представники відповідача користувались процесуальними правами сторони, без будь-яких обмежень, а під час розгляду справи взагалі заперечували факт написання ОСОБА_1 боргової розписки.

Проте, вже зі змісту апеляційних скарг вбачається, що на даний час сам факт написання розписки відповідачем не заперечується, але не визнається її правова природа.

Судом першої інстанції правильно визначено правову природу виниклих між сторонами правовідносин, які носять зобов`язальний характер. Визнаючи факт написання розписки, отримання коштів, відповідач заперечує їх як позику, проте не зазначає цільове призначення отриманих коштів і чому, на його думку, їх не потрібно повертати позивачу.

Наведені у апеляційних скаргах доводи, у тому числі про факти існування інших домовленостей, наявності трудових відносин сина позивача з братом відповідача, та інше не спростовують обставин, встановлених судом та не звільняють відповідача від обов`язку повернути борг.

На підставі вищевикладеного просила апеляційні скарги залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 підлягає закриттю з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач отримав в борг у позивача кошти в розмірі 200000 доларів США за розпискою від 23 липня 2016 року, із терміном повернення до 23 липня 2018 року, суму позики не повернув, вона підлягає стягненню із нього на користь позивача в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день звернення з позовом.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, 23 липня 2013 року ОСОБА_1 склав розписку, згідно якої 23 липня 2013 року отримав безпосередньо від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 200000 доларів США, яку зобов`язується повернути 23 липня 2018 року (а. с. 5 т. 1).

В матеріалах справи на а. с. 166 - 175 т. 1 знаходиться висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2019 року № 25484/25485/18-32, проведеної на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні № 0008758, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 23 липня 2013 року виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Рукописний текст, який починається зі слів «Расписка г. Киев Двадцать третье июля…» та закінчується «…восемнадцатого года ОСОБА_1 », виконана ОСОБА_1 Підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 23 липня 2017 року виконано ОСОБА_1 .

Крім того, до апеляційних скарг надано наступні докази:

Повідомлення ОСОБА_1 про розірвання договору в односторонньому порядку на ім?я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а. с. 15 - 18 т. 2).

Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого керівником ТОВ «ІОНА ГРУП» з 2011 року є ОСОБА_2 , підписантом - ОСОБА_1 (а. с. 19 - 25, 92 - 98 т. 2).

Наказу ТОВ «ІОНА ГРУП» від 04 квітня 2011 року № 1-К, на підставі якого ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора (а. с. 99 т. 2).

Договори поставки від 25 серпня 2011 року, 26 березня 2013 року, 19 лютого 2014 року, 04 березня 2013 року, укладені між ТОВ «ІОНА ГРУП» та ПАТ «Оболонь» (а. с. 26 - 50, 101 - 135 т. 2).

Наказ ТОВ «ІОНА ГРУП» від 01 червня 2012 року, яким ОСОБА_9 прийнято на роботу з 01 червня 2012 року на посаду директора технічного з посадовим окладом згідно штатного розпису (а. с. 51, 100 т. 2).

Копія розписки від 27 березня 2013 року, складеної ОСОБА_2 про те, що ним отримано безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути 01 квітня 2014 року. Додатковою гарантією виконання зобов`язань по даній розписці є аналогічна розписка на ту ж суму ОСОБА_1 (а. с. 52, 136 т. 2).

Копія розписки від 27 березня 2013 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 27 березня 2013 року ним отримано безпосередньо від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 01 квітня 2014 року (а. с. 53, 137 т. 2).

Копія розписки від 17 травня 2013 року, складеної ОСОБА_2 про те, що 17 травня 2013 року безпосередньо від ОСОБА_10 отримав грошову суму в розмірі 50000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 27 лютого 2014 року. Додатковою гарантією виконання зобов`язань за цією розпискою є аналогічна розписка на цю ж суму ОСОБА_1 (а. с. 54 т. 2).

Копія розписки від 17 травня 2013 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 17 травня 2013 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 50000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 27 лютого 2014 року (а. с. 55 т. 2).

Копія розписки від 17 липня 2013 року, складеної ОСОБА_2 про те, що 17 липня 2013 року ним отримано безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 50000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 17 січня 2014 року. Додатковою гарантією виконання зобов`язань за цією розпискою є аналогічна розписка на цю ж суму ОСОБА_1 (а. с. 56, 140 т. 2).

Копія розписки від 17 липня 2013 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 17 липня 2013 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 50000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 17 січня 2014 року (а. с. 57, 141 т. 2).

Копія розписки від 20 січня 2014 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 20 січня 2014 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 20 січня 2015 року (а. с. 58, 142 т. 2).

Копія розписки від 22 серпня 2014 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 22 серпня 2014 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 20 січня 2015 року (а. с. 59, 143 т. 2).

Копія розписки від 21 січня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 січня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 21 липня 2015 року (а. с. 60, 144 т. 2).

Копія розписки від 21 січня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 січня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 21 липня 2015 року (а. с. 61, 145 т. 2).

Копії розписок від 21 липня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 липня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 21 грудня 2015 року (а. с. 62 - 63, 146 - 147 т. 2).

Копія розписки від 21 липня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 липня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 21 липня 2016 року (а. с. 64, 148 т. 2).

Копія розписки від 21 липня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 липня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 28 грудня 2016 року (а. с. 65, 149 т. 2).

Наказ ТОВ «ІОНА ГРУП» від 01 квітня 2013 року № 20-к про прийняття ОСОБА_4 на роботу з 01 квітня 2013 року на посаду менеджера (управителя) із збуту з посадовим окладом 1350 грн. (а. с. 66, 150 т. 2).

Наказ ТОВ «ІОНА ГРУП» від 16 листопада 2018 року № 32-к про звільнення ОСОБА_4 з 22 серпня 2018 року у зв`язку з прогулами без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 67, 151 т. 2).

Платіжні доручення від імені ОСОБА_9 на рахунок ОСОБА_4 : від 06 вересня 2016 року на суму 18230 грн., від 18 січня 2017 року на суму 18230 грн., від 17 березня 2017 року на суму 17425 грн., від 05 травня 2017 року на суму 17424 грн., від 26 липня 2017 року на суму 17424 грн., від 22 листопада 2017 року на суму 17474 грн., від 28 березня 2018 року на суму 17000 грн., від 23 травня 2018 року на суму 17000 грн., від 30 липня 2018 року на суму 17000 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Дані вимоги закону були дотримані судом першої інстанції.

Заперечуючи проти позову в суді першої інстанції, відповідач вказував, що розписка від 23 липня 2016 року ним не складалась та не підписувалась, однак будь-яких доказів на підтвердження цих обставин не надав відзив (а. с. 89 том 1).

На спростування даного заперечення, представником позивача було надано висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2019 року № 25484/25485/18-32, проведеної на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні № 0008758, згідно якого підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 23 липня 2013 року виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Рукописний текст, який починається зі слів «Расписка г. Киев Двадцать третье июля…» та закінчується «…восемнадцатого года ОСОБА_1 », виконана ОСОБА_1 Підпис від імені ОСОБА_1 у борговій розписці від 23 липня 2017 року виконано ОСОБА_1 .

Таким чином, оскільки між сторонами було укладено договори позики, строк повернення за якими настав, однак сума позики відповідачем повернута не була, права позивача як позикодавця є порушеними і він має право на стягнення із відповідача суми позики.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив законне та справедливе рішення про стягнення із відповідача на користь позивача сум заборгованості за договором позики, задовольнивши позов в повному розмірі.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем не спростовано належність свого підпису на розписці під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Клопотань про призначення по справі відповідної експертизи відповідачем та його представниками заявлено не було.

За таких обставин не спростовують висновки суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд не повинен був приймати в якості доказу висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2019 року № 25484/25485/18-32 як такий, що наданий після закінчення підготовчого засідання, а також враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів надсилання його копії відповідачу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що розписка від 23 липня 2017 року не містить підписів та реквізитів свідків, які могли б засвідчити факт передачі грошових коштів в цей день одномоментно із написанням відповідної розписки, суперечать реальній природі договору позики та вимогам закону.

Статтею 1051 ЦК України передбачено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідачем ОСОБА_1 на підтвердження обставин, які, на його думку, не були встановлені судом першої інстанції, надано нові докази до апеляційної скарги, які апеляційний суд не може прийняти, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом із тим неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції відповідачем не доведено.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

ОСОБА_1 27 серпня 2018 року отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви (а. с. 56 т. 1), тобто був обізнаний про те, що дана справа розглядається в Дніпровському районному суді м. Києва.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції інтереси відповідача представляли 8 осіб, на представництво інтересів якими ОСОБА_1 видав довіреності від 30 серпня 2018 року та від 23 жовтня 2018 року (а. с. 70, 73 т. 1), а 11 березня 2019 року додатково уклав договір про надання послуг адвоката № 11/03-19 (а. с. 159 т. 1).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права що здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 не був позбавлений можливості особисто або через представників надати докази, що в подальшому долучені ним до апеляційної скарги, до відзиву, однак обрав інший спосіб захисту своїх прав і процесуальних дій шляхом заперечення свого підпису на розписці від 23 липня 2016 року, яка підтверджувала укладення договору позики.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що його представники неналежним чином виконували свої повноваження з представництва його інтересів, а тому обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі, повинні бути встановлені апеляційним судом, не ґрунтуються на вимогах закону та суперечать принципу змагальності сторін, визначеному ст. 12 ЦПК України.

Враховуючи кількість представників відповідача, апеляційний суд відхиляє також доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та порушено принцип пропорційності в цивільному процесі.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в цілому, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого відповідачем доведено не було.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За таких обставин, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції не було встановлено, що розписка, яка визнана судом договором позики, що є предметом даного позову та яка, ймовірно, написана його братом 23 липня 2017 року, не підтверджувала факт передачі коштів від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 того дня у розмірі 200000 доларів США, а була надана відповідачем позивачу як гарантія доплати незначного розміру щомісячного платежу та продовження трудових відносин її сина з ТОВ «ЮНА ГРУП», директором та безпосереднім керівником якого він є з 2011 року.

На підтвердження даних обставин ОСОБА_2 надав Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого керівником ТОВ «ІОНА ГРУП» з 2011 року є ОСОБА_2 , підписантом - ОСОБА_1 (а. с. 19 - 25, 92 - 98 т. 2), копію наказу ТОВ «ІОНА ГРУП» від 04 квітня 2011 року № 1-К, на підставі якого ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора (а. с. 99 т. 2); договори поставки від 25 серпня 2011 року, 26 березня 2013 року, 19 лютого 2014 року, 04 березня 2013 року, укладені між ТОВ «ІОНА ГРУП» та ПАТ «Оболонь» (а. с. 101 - 135 т. 2); наказ ТОВ «ІОНА ГРУП» від 01 червня 2012 року, яким ОСОБА_9 прийнято на роботу з 01 червня 2012 року на посаду директора технічного з посадовим окладом згідно штатного розпису (а. с. 100 т. 2); копію розписки від 27 березня 2013 року, складеної ОСОБА_2 про те, що ним отримано безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути 01 квітня 2014 року. Додатковою гарантією виконання зобов`язань по даній розписці є аналогічна розписка на ту ж суму ОСОБА_1 (а. с. 136 т. 2); копію розписки від 27 березня 2013 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 27 березня 2013 року ним отримано безпосередньо від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 01 квітня 2014 року (а. с. 137 т. 2); копію розписки від 17 липня 2013 року, складеної ОСОБА_2 про те, що 17 липня 2013 року ним отримано безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 50000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 17 січня 2014 року. Додатковою гарантією виконання зобов`язань за цією розпискою є аналогічна розписка на цю ж суму ОСОБА_1 (а. с. 140 т. 2); копію розписки від 17 липня 2013 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 17 липня 2013 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 50000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 17 січня 2014 року (а. с. 141 т. 2); копію розписки від 20 січня 2014 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 20 січня 2014 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 20 січня 2015 року (а. с. 142 т. 2); копію розписки від 22 серпня 2014 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 22 серпня 2014 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 20 січня 2015 року (а. с. 143 т. 2); копію розписки від 21 січня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 січня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 21 липня 2015 року (а. с. 144 т. 2); копію розписки від 21 січня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 січня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 21 липня 2015 року (а. с. 145 т. 2); копії розписок від 21 липня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 липня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 21 грудня 2015 року (а. с. 62 - 63, 146 - 147 т. 2); копію розписки від 21 липня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 липня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 21 липня 2016 року (а. с. 148 т. 2); копію розписки від 21 липня 2015 року, складеної ОСОБА_1 про те, що 21 липня 2015 року отримав безпосередньо від ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 100000 доларів США, яку зобов`язується повернути ОСОБА_4 28 грудня 2016 року (а. с. 149 т. 2); наказ ТОВ «ІОНА ГРУП» від 01 квітня 2013 року № 20-к про прийняття ОСОБА_4 на роботу з 01 квітня 2013 року на посаду менеджера (управителя) із збуту з посадовим окладом 1350 грн. (а. с. 150 т. 2); наказ ТОВ «ІОНА ГРУП» від 16 листопада 2018 року № 32-к про звільнення ОСОБА_4 з 22 серпня 2018 року у зв`язку з прогулами без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а. с. 151 т. 2); платіжні доручення від імені ОСОБА_9 на рахунок ОСОБА_4 : від 06 вересня 2016 року на суму 18230 грн., від 18 січня 2017 року на суму 18230 грн., від 17 березня 2017 року на суму 17425 грн., від 05 травня 2017 року на суму 17424 грн., від 26 липня 2017 року на суму 17424 грн., від 22 листопада 2017 року на суму 17474 грн., від 28 березня 2018 року на суму 17000 грн., від 23 травня 2018 року на суму 17000 грн., від 30 липня 2018 року на суму 17000 грн.

Зі справи вбачається, що предметом розгляду у даній цивільній справі були правовідносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зокрема щодо виконання укладеного ними договору позики від 23 липня 2016 року.

Надані ОСОБА_2 докази можуть свідчити про існування інших домовленостей, зокрема трудових відносин сина позивача ОСОБА_4 з ОСОБА_2 , однак вони не свідчать про порушення прав, інтересів та обов`язків скаржника судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення в правовідносинах щодо договору позики від 23 липня 2019 року за участі ОСОБА_1

Наявності будь-яких правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час розгляду даної справи судом першої інстанції не встановлювалося.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що безпідставно визнана судом першої інстанції заборгованість його брата може стати підставою для звернення позивача і до нього, оскільки до компетенції суду належить захист фактично порушених, невизнаних, оспорюваних прав, свобод, інтересів, а не таких, що можуть бути порушені ймовірно в майбутньому.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 не надано доказів того, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції права, інтереси та обов`язки скаржника було порушено.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Виходячи із вищевикладеного, провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року необхідно закрити.

Керуючись ст. ст. 362, 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 серпня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.