Справа № 464/5296/18 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/863/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення з квартири,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він проживає та зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , співвласниками даної квартири є він та його сестра ОСОБА_3 . У спірній квартирі також зареєстрована та проживає його дочка ОСОБА_4 , 2016 р.н., та його колишня дружина, відповідач по справі, яка проживає за даною адресою без реєстрації. 30.05.2018 рішенням суду шлюб між ним та відповідачем розірваний, а тому вважає, що шлюбні відносини між сторонами припинені та відповідач не є членом його сім`ї. Вказує, що відповідач зареєстрована у АДРЕСА_2 і має там можливість проживання, однак, попри відсутність підстав для проживання у належному йому на праві власності помешканні, відповідач добровільно не виселяється із квартири. Щодо проживання та реєстрації у спірній квартирі доньки не заперечує.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми права, а саме: ч.2 ст. 64, ч.2 ст. 98, ст. 156 ЖК УРСР, порушено норми ст.ст. 319, 391 ЦК України, п.3,6 ч.4 ст. 265 ЦПК України. Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що позивач є власником квартири, однак його права порушуються, оскільки відповідач, яка не є членом його сім`ї, своїм проживанням в квартирі чинить йому перешкоди як власнику квартири, а також не оплачує комунальні послуги. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін (а.с.86-87).

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, від представника ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи, проте причини неявки не визнані судом поважними, тому розгляд справи проводиться колегією суддів у відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що з 14 лютого 2014 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.05.2016. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 30.05.2018 даний шлюб між сторонами розірвано.

Як убачається із свідоцтва про право власності №С-04501 від 20.12.2011 позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 володіють на праві приватної спільної сумісної власності квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею квартири 54,3 кв.м.

Судом встановлено, що у вказаній квартирі зареєстровані власники ОСОБА_1 , позивач по справі, та його сестра ОСОБА_3 , крім них також зареєстровані сестра ОСОБА_5 , дочка сестри ОСОБА_6 , та дочка позивача ОСОБА_4 .

Судом встановлено також, що з часу укладення шлюбу відповідач ОСОБА_2 проживає у квартирі АДРЕСА_1 та з 2016 року разом з нею проживає у ній і їх спільна донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за даною адресою, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки №2031 від 25.07.2018, виданою ЛКП «Під Зуброю». Факт вселення відповідачки у спірну квартиру зі згоди її власника визнається сторонами, а відтак, така обставина згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 статті 405 Цивільного кодексу України передбачено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини 2 статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних н вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення ОСОБА_2 з квартири, оскільки припинення її сімейних відносин з власником квартири не позбавляє її права користування займаним приміщенням, яке вона отримала та його згодою.

При цьому суд обґрунтовано не взяв до уваги покликання позивача на те, що відповідач забезпечена житлом та має можливість проживати за адресою своєї реєстрації в с.Липівці Перемишлянського району Львівської області, оскільки, як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації №641 від 18.07.2018, виданої Липовецькою сільською радою Перемишлянського району Львівської області, за вказаною адресою зареєстровано четверо осіб, з яких відповідач ОСОБА_2 , квартира належить її матері, загальною площею 20 кв.м. і складається із однієї кімнати житловою площею 18 кв.м. та кухні, без вигод, а тому умов для проживання з малолітньою дитиною у вказаній квартирі немає.

За таких обставин, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 10.12.2019

Головуючий

Судді