Провадження № 2/522/3865/19
УХВАЛА

11 червня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі клопотання представника ОСОБА_1 про призначення судової експертизи

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування заповіту, який складено 14.10.2000 року ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Провадження у справі відкрито 02 серпня 2018 року.

05 червня 2019 року представником ОСОБА_1 подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи по даній справі для з?ясування ідентичності підпису ОСОБА_4 в заповіті від 14.10.2000 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П. і зареєстровано в реєстрі за № 3-3261 від 14.10.2000 року.

Представник позивача посилається на те, що в матеріалах цивільної справи оригінал заповіту відсутній, у відповідача на руках перебуває лише дублікат заповіту без підпису ОСОБА_4 , а копії заповіту, які надійшли до суду від приватного нотаріуса Марченко А.М. та з нотаріального архіву викликають у позивачів сумнів щодо ідентичності та справжності підпису виконаного від імені ОСОБА_4 , та рукописного тексту, а також щодо одночасного друкування тексту заповіту і можливість накладення одного тексту на інший.

Крім того, позивачі наполягають на тому, що їх батько ОСОБА_4 ніколи не заповідав усе своє майно відповідачу у справі ОСОБА_3 , мова йшла лише про квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 самостійно отримала вільні зразки підпису свого батька ОСОБА_4 з місця його роботі Одеського Національного університету ім. І.І. Мечникова в період з 1998 по 2000 роки, що підтверджується листом № 18ВК від 31.05.2019 року начальника відділу кадрів, а саме: заяву ОСОБА_4 від 25.06.1998 року; заяву ОСОБА_4 від 31.08.1998 року; заяву ОСОБА_4 від 31.08.1999 року; заяву ОСОБА_4 від 31.08.1999 року; заяву ОСОБА_4 від 31.08.1999 року; заяву ОСОБА_4 від 01.09.1999 року; заяву ОСОБА_4 від 15.03.2000 року; заяву ОСОБА_4 від 31.12.2000 року, подала до суду клопотання про приєднання цих доказів до матеріалів справи та надання їх в якості вільних зразків у розпорядження експертів для проведення експертного дослідження.

Наразі, для правильного вирішення спірних питань суду необхідно дослідити всі докази на які посилаються сторони, а для з`ясування питань, поставлених у клопотанні про призначення судової почеркознавчої експертизи, відповідь на які має істотне значення для справи, необхідні спеціальні знання, отже необхідним є проведення судової почеркознавчої експертизи, яку представник позивача просить доручити провести Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

05 червня 2019 року представником відповідача подано заперечення проти клопотання про призначення експертизи, в яких представник посилається на те, що змагальність сторін і розумність строків розгляду справи є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (ч. 3 ст. 2, ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, саме сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, а не суд має виконати роботу за відповідну сторону. Визначені принципи мають особливе та головне прикладне значення при розгляді та вирішенні судом досліджуваного клопотання представника позивача.

При цьому, заявляючи в цивільному судочинстві вимогу про визнання недійсним та скасування заповіту, саме позивач має довести яке його цивільне право було порушене та яким чином обраний позивачем спосіб судового захисту дозволить його ефективно відновити.

Однак, позивачі у позовній заяви посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_4 та будучи спадкоємцями першої черги за законом вони звернулися з заявами про прийняття спадщини. Листом від 12.07.2018 року їх було повідомлено, що батько ОСОБА_4 залишив заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-3261 від 14.10.2000 року на ім`я своєї дружини ОСОБА_3 (Відповідача) та те що вона прийняла спадщину за заповітом.

Також, Позивачі в позивній заяві вказують на те, що їм було відомо про факт залишення батьком заповіту на ім?я Відповідачки та те, що він стосувався лише квартири за адресою АДРЕСА_2 , яка за життя батька була продана, та як на підставу для задоволення вимог послалися на ч. 1 ст. 1257 ЦК України, яка говорить про те що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Також, позивачі зазначають про те, що у батька не було наміру заповідати усе своє майно відповідачу, та те, що після продажу квартири у АДРЕСА_2 батько розірвав заповіт і в подальшому вважав, що оскільки він його розірвав то і заповіту не має.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України під вимогами до форми та посвідчення заповіту, які мають наслідком його нікчемність, розуміються лише ті, які прямо та імперативно визначені відповідними положеннями книги шостої ЦК, зокрема вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК) та його посвідчення нотаріусом (ст. 1248 ЦК), іншою посадовою, службовою особою (статті 1251, 1252 ЦК). Відповідно, можуть бути визначені такі порушення, які самі по собі не мають наслідком нікчемність заповіту або визнання його недійсним у площині застосування ст. 1257 ЦК України.

При цьому, аналіз норм книги шостої ЦК свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (ст. 1234 ЦК), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК), загальні вимоги до форми заповіту (ст. 1247 ЦК), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Так, у ч. 1 ст. 1257 ЦК встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимоги ЦК щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. При цьому, враховуючи, що за розташуванням вказана стаття є останньою у главі 85 ЦК про спадкування за заповітом, за правилами архітектоніки правових норм ст. 1257 ЦК встановлює правові наслідки саме тих вимог до форми та посвідчення заповіту, які викладені у главі 85 ЦК.

Представник відповідача посилається на те, що Позивачі у свої позивної заяві та в заяві про призначення почеркознавчої експертизи не зазначають про жодні обставини щодо порушення вимог до форми та посвідчення заповіту та питання, які вони ставлять експерту жодним чином не стосуються способу захисту прав який позивачі обрали. Більш того у прохальній частині позову вони просять суд визнати заповіт недійсним та скасувати тоді коли ч. 1 ст. 1257 ЦК України говорить про нікчемність заповіту, що виключає можливість суду визнати оспорюваний заповіт недійсним.

Крім того, обставиною, що має суттєве значення для вирішення питання про доцільність призначення експертизи в цій справі є те, що позивачі фактично вказують на підробленість оспорюваного заповіту. Однак, суд у межах цивільного судочинства не є слідчим органом та не повинен досліджувати питання, які відносяться до суті (мети) кримінального провадження. При цьому, рішення за розглядом вчинення відповідного кримінального правопорушення, яке б дійсно підтверджувало факт підроблення заповіту в суду немає, а позивачі з цього приводу навіть не зверталися до правоохоронних органів.

Також, представник відповідача посилається на те, що строки підготовчого провадження вже закінчилися, а отже і надання доказів по справі завершене, а позивачі, які мали всі передбачені законом права на завчасне отримання від експерта відповідного висновку щодо ідентичності підпису на заповіті, особі, яка його вчинила, не скористалися цим правом.

В судовому засіданні позивачі та представник позивача клопотання про призначення експертизи підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти призначення експертизи, з підстав викладених у своєму запереченні.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Позивач в своєму клопотанні просить суд призначити у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити запитання, пов`язані з встановлення того, чи дійсно підпис на заповіті належить особі, яка його склала.

Предметом даного спору є встановлення чинності чи недійсності заповіту ОСОБА_4 від 14.10.2000 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П. і зареєстровано в реєстрі за № 3-3261 від 14.10.2000 року, в зв?язку з тим, що у позивачів є сумніви щодо можливості підробки заповіту, який було надано нотаріусу.

При цьому, суд бере до уваги те, що підставою вимог позивачів заявлено ч.2, 3 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Та, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), та заявлено статті 216, 217 ЦК України, якими встановлені правові наслідки недійсності правочину та можливість визнати правочин часткового недійсним.

Статтею 215 ЦК України, встановлено загальні підстава недійсності правочину.

Крім того, суд звертає увагу на те, що частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

При цьому, частина четверта ст. 203 ЦК України, на яку не має посилання в ч. 1 ст. 215 ЦК України, вимагає дотримання вчинення правочину у формі, встановленій законом.

Недотримання якої, відповідно до ст.ст. 218-220 ЦК України, є окремою підставою визначення недійсності правочину.

Також, позивачі як на підставу своїх вимог, посилаються на ч.1 ст. 1257 ЦК України, відповідно до якої, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

При цьому, суд враховує те, що позивачі, подавши до суду 06.02.2019 року заяву (в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України), змінили підстави свого позову та виключили з переліку підстав ч.2 ст. 1257 ЦК України, відповідно до якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в Постанові ВСУ від 6 вересня 2017 року у справі № 6-2424цс16: як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Крім того, при розгляді позовів про встановлення нікчемності правочину із зазначених підстав необхідно враховувати, що ці норми передбачають загальну підставу для нікчемності правочину і застосовуються лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Спеціальною нормою, яка регламентує підстави визнання заповіту недійсним або нікчемним є приписи статті 1257 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Тобто, в рамках даної справи, суд має керуватися тим, що позивачами визначено підставу свого позову відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України, яка сама по собі виключає загальні підстави недійсності правочину, та при цьому встановлює підстави для визначення заповіту нікчемним, а саме: відсутність у особи права на складення заповіту; порушення вимог форми та посвідчення заповіту.

Зважаючи на викладене, на переконання суду, заявлене представником ОСОБА_1 , обґрунтування необхідності призначити почеркознавчу експертизу для визначення того, чи належить підпис на спірному заповіті, особі яка його вчинила, будь-яким чином не підтвердить чи підтвердить обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України.

Таким чином, суд доходить висновку про необґрунтованість клопотання представника ОСОБА_1 про призначення судової експертизи (у порядку ст. 43, 103, 116-117 ЦПК України), а тому відмовляє у його задоволенні.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 103 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про призначення судової експертизи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. Ухвала окремо від рішення оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Чернявська Л.М.