ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 627/1203/18

Провадження № 22-ц/818/3017/19

02 серпня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області,

третя особа - Краснокутська районна державна адміністрація Харківської області,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 10 квітня 2019 року (суддя Каліберда В. А.)

по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа - Краснокутська районна державна адміністрація Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) із резервного фонду,-

встановив:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третя особа - Краснокутська районна державна адміністрація Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) із резервного фонду.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що вона являлася членом колгоспу ім. Горького, в подальшому реорганізованого в Мурафське КСП. В період з 16.03.1984 року по 01.01.1985 року працювала в даному господарстві на посаді телятниці, а в період з 01.01.1985 року по 15.02.1997 року працювала на посаді посудомийки, що підтверджується записами в трудовій книжці. На час розпаювання земель Мурафського КСП вона являлася членом КСП, але з невідомих причин не була включена до списку - додатку до Державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1 по КСП «Мурафське».

Відповідно до листа Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 03.08.2018 року №9-517/01-25, вільні земельні ділянки із не витребуваних земельних часток (паїв), які б могли надаватися громадянам, на території Мурафської сільської ради відсутні, тому, в разі неможливості надати земельної частки (пай) з земель колективної власності через відсутність необхідної кількості земель відповідно до п.7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» земельна частка (пай) може бути виділена із резервного фонду, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Просила визнати за нею право на земельну частку (пай) із резервного фонду та зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області надати позивачу земельну частку (пай) розміром 4,5 умовних кадастрових гектарів із резервного фонду, створеного Мурафською сільською радою під час передачі землі у колективну власність.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги.

Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з`явився.

Представник третьої особи - Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області в судове засідання не з`явився.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 10 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати за постановити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що її права грубо порушені, оскільки земельну ділянку, на яку було оформлено проект землеустрою передано іншим особам.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності позивачем факту порушення її прав, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2013 року позов ОСОБА_1 до Краснокутської районної державної адміністрації про визнання права на земельну частку (пай) задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) та зобов`язано Краснокутську районну державну адміністрацію Харківської області виділити ОСОБА_1 земельну частку (пай) в розмірі 4,5 умовних кадастрових гектарів із не витребуваних земельних часток (паїв), розташованих на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області, за межами населених пунктів.

ОСОБА_1 набула право на отримання земельної частки /пай/, а також право на отримання земельної частки /паю/ з не витребуваних паїв КСП «Мурафське» у зв`язку з її роботою в колгоспі ім. Горького (яке в подальшому було реорганізоване у КСП Мурафське).

08.05.2015 року ОСОБА_1 звернулась Краснокутської районної державної адміністрації із заявою про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для подальшого надання у власність, розташовану за межами населених пунктів на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області на підставі рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 07 жовтня 2013 року.

За результатом розгляду заяви Краснокутською районною державною адміністрацією Харківської області прийнято розпорядження від 20 травня 2015 року №201 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва для подальшого надання у власність із земель не витребуваних паїв реформованого КСП «Мурафське» площею 4,50 у умовних кадастрових гектарах за межами населених пунктів на території Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області.

Позивачем на підставі вказаного розпорядження Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 20 травня 2015 року №201 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та 23.02.2016 року погоджено у відділі Держгеокадастру у Краснокутському районі Харківської області, про що свідчить висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 23.02.2016 №12/41-16.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтею 23 Земельного кодексу (в редакції Закону № 561-XII 18 грудня 1990 року), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Виходячи із зазначених норм, право на земельну частку (пай) мають особи, які були членами колективного сільськогосподарського підприємства на час видачі державного акта на право колективної власності на землю і залишаються такими згідно списку, який є обов`язковим додатком до цього акта. Право на земельну частку (пай) посвідчується відповідним сертифікатом.

Відповідно до другого пункту розпорядження Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 20 травня 2015 року №201 зобов`язано ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва подати на затвердження до районної державної адміністрації для прийняття розпорядження про надання земельної ділянки у власність.

Однак, як вбачається з відповіді Краснокутської районної державної адміністрації Харківської області від 04.07.2018 року №01-38/2486, ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до розпорядження від 20.05.2015 №201 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» до райдержадміністрації на затвердження не подавала, в зв`язку з чим вказане розпорядження залишилося не реалізоване.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року № 5245-VI внесено зміни до ЗК України, які набрали чинності з 01 січня 2013 року, цим Законом змінено суб`єктів розпорядження землями сільськогосподарського призначення та визначено, що такі повноваження перейшли до Держземагентства України, а згодом - до Держгеокадастру України.

За правилами цивільного судочинства обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони.

Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК).

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 зверталася до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з приводу виділення земельної частки (паю) та відмови Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у задоволенні такої заяви матеріали справи не містять.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази й давши їм належну оцінку в силу вимог ЦПК України, обґрунтовано виходив з відсутності правових та фактичних підстав для вжиття заходів судового захисту.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, вже були предметом розгляду у суді першої інстанції та яким була надана відповідна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Судова колегія, встановивши, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, залишає судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 10 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді О.Ю.Тичкова

І.П. Коваленко