Дата документу 10.12.2019 Справа № 316/473/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 316/473/17 Головуючий у 1 інстанції Куценко М.О.
Провадження №22ц/807/3541/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 жовтня 2019 року по справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Енергодарського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії державного виконавця Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області, заінтересовані особи: ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог своєї скарги зазначала, що 05 липня 2017 року Енергодарський міський суд виніс заочне рішення про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. На підставі вказаного рішення 08 серпня 2017 року ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області відкрито виконавче провадження.

02 липня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до державного виконавця Пеліха М.О. із заявою про перерахунок заборгованості по сплаті аліментів. Текст заяви писала зі слів державного виконавця, у тому числі і фразу: «Претензій по сплаті аліментів до боржника не маю». Тоді як заборгованість по сплаті аліментів існувала. Але державний виконавець пояснив, що мова йде про сплату поточних платежів, які фактично здійснив боржник станом на 01.07.2019 року. Тобто, фраза не стосується тієї заборгованості, яку боржник ще не сплатив.

21 серпня 2019 року їй видали розрахунок заборгованості, по сплаті аліментів за 3 місяці (травень-липень). Попередня заборгованість у розмірі 21912,02 грн. за період з квітня по жовтень 2017 року не була врахована. Розрахунки боргу за інші місяці по аліментам на утримання двох дітей зроблені не були. Водночас, в документі було зазначено, що ОСОБА_2 не має претензій до боржника. Між тим жодних виплат заборгованості з боку боржника на її адресу не надходило. Відмовлятися від коштів на утримання дітей добровільно вона не збиралася.

З огляду на наведене, ОСОБА_2 просила суд визнати дії/бездіяльність ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області в особі державного виконавця Пеліха О.М. щодо анулювання заборгованості по сплаті аліментів на двох неповнолітніх дітей незаконними; зобов`язати ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області зробити перерахунок заборгованості по сплаті аліментів на двох неповнолітніх дітей за весь час її існування.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 жовтня 2019 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано державного виконавця Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ в Запорізькій області Пеліх М.О. здійснити розрахунок заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2/316/520/17 від 02.08.2017 виданого Енергодарським міським судом Запорізької області, без врахування заяви ОСОБА_2 щодо відсутності претензій до боржника з приводу сплати аліментів станом на 01.05.2019 року, поданої до відділу ДВС 02 липня 2019 року. В іншій частині в задоволенні скарги відмовлено.

На вказану ухвалу, ОСОБА_1 посилаючись на її незаконність, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 жовтня 2019 року, та прийняти нове рішення, відмовивши в задоволенні скарги і в оскаржуваній частині.

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 , що скаржницею пропущено встановлений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» десятиденний строк на звернення до суду зі скаргою, та не заявлено клопотання про його поновлення. Так, ОСОБА_2 зазначає, що 15 серпня 2019 року вона звернулась до ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області щоб отримати пояснення щодо розрахунку, тобто, зазначає скаржник, ОСОБА_2 на цей день вже мала розрахунок. Також, посилається на упереджене ставлення суду до нього, як до боржника, оскільки скаргу ОСОБА_2 не було залишено без руху, незважаючи на те, що нею зазначено орган, який вже не існує, а саме: ВДВС Енергодарського МУЮ, не зазначено, які рішення, дії або бездіяльність державного виконавця вона оскаржує, судом також не надано обґрунтування відхилення його доводів. Про формальне ставлення суду також свідчить посилання в ухвалі на ст.ст. 10, 60 ЦПК України в редакції, яка втратила чинність. Посилання суду на те, що наявність несплаченої заборгованості не заперечується сторонами, також не відповідає дійсності, оскільки в його письмових поясненнях зазначено, що станом на 01 травня 2019 року заборгованість по аліментам ним погашена у повному обсязі.

04 грудня 2019 року від державного виконавця Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Пеліха М.О. на адресу апеляційного суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що дії заступника начальника Енергдарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Пеліха О.М. проведено з дотриманням вимог чинного законодавства та не порушують законних прав та інтересів як стягувача так і боржника по виконавчому провадженню № 54454025 з примусового виконання виконавчого литса № 2/316/520/17 від 02.08.2017 року.

Стягувач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішеннясуду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 липня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , сина ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісяця, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 04 квітня 2017 року (т. 2 а.с. 42-43).

За заявою ОСОБА_2 від 09.08.2017 року виконавчий лист № 316/473/17 від 15.07.2017 року було прийнято до виконання Енергодарського міського ВДВС МУЮ ГТУЮ у Запорізькій області (т. 2 а.с. 49).

Постановою старшого державного виконавця Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Плотниковою М.В. 08 серпня 2017 відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного рішення (т. 2 а.с. 78).

Під час виконання вказаного провадження № 54454025 державним виконавцем виносились постанови, зокрема про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та про звернення стягнення на заробітну плату боржника (т. 2 а.с. 91, 116).

Згідно з розрахунків заборгованості по сплаті аліментів, які містяться в матеріалах справи, у ОСОБА_1 станом на 01.09.2017 року заборгованість становила 16981,84 грн.; станом на 01.11.2017 року - 21912,02 грн. (т. 2 а.с. 100, 102).

В заяві ОСОБА_2 , яку вона подала до Енергодарського ВДВС 02 липня 2019 року зазначено, що станом на 01 травня 2019 року претензій по сплаті аліментів до боржника вона не має, зазначено також, що аліменти за май-червень 2019 року боржник станом на 02 липня 2019 року не сплатив (т. 2 а.с. 135).

З розрахунку заборгованості заступника начальника Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області заборгованість по сплаті аліментів станом на 01 серпня 2019 року складає 21757,71 грн. У вказаному розрахунку міститься посилання, що згідно заяви стягувача від 02.07.2018 року претензій по сплаті аліментів до боржника остання станом на 01 травня 2019 року не має (т. 2 а.с. 137).

Саме, з приводу цього розрахунку ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За приписами ч.ч. 2,3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За змістом ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Так, зі змісту скарги ОСОБА_2 вбачається, що вона звернулась до суду у зв`язку з тим, що в останньому розрахунку заборгованості по сплаті аліментів на її користь, на утримання неповнолітніх дітей, було анульовано попередню заборгованість у розмірі 21912,02 грн., що вона вважала неправомірним, оскільки при написанні заяви від 02 липня 2019 року вважала, що фраза «не маю претензій» стосується поточних платежів, які фактично здійснив боржник станом на 01 липня 2019 року, а не тієї заборгованості, яку боржником ще не сплачено. Вказане також підтверджується прохальною частиною скарги ОСОБА_2 , в якій вона просила суд визнати дії/бездіяльність ВДВС Енергодарського МУЮ Запорізької області в особі державного виконавця Пелиха М.О. щодо анулювання заборгованості по сплаті аліментів на двох неповнолітніх дітей незаконними, та зобов`язати ВДВС зробити перерахунок заборгованості.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що скаржником не зазначено, які рішення, дії або бездіяльність державного виконавця вона оскаржує, не заслуговують на увагу. Також помилковими є твердження, що ОСОБА_2 оскаржувалися дії щодо примусового написання заяви.

Так само, не можуть бути прийняті доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не залишено скаргу ОСОБА_2 без руху, з підстав того, що нею зазначено орган, який вже не існує, а саме: Відділ державної виконавчої служби Енергодарського МУЮ», що на думку скаржника свідчить про упереджене ставлення до нього.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Крім того, з практики Європейського суду з прав людини, вбачається, що під правовим пуризмом розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок. Разом з тим, вбачаться помилковим «пов`язувати» сферу прояву даного явища суто з принципом правової визначеності, оскільки надмірний «формалізм» може мати місце й в інших випадках, порушуючи право на справедливий судовий розгляд. Тобто під правовим пуризмом слід розуміти надмірно формальне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд. При цьому необхідно враховувати, з якою метою особа звертається до суду, та чи дійсно порушено право особи з огляду на положення ст. 4 ЦПК України і ст. 15 ЦК України, де зазначено, що особа може звернутися до суду за захистом свого цивільного права, але лише у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні норми містить й п. а ч. 1 ст. 449 ЦПК України, відповідно до якого скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Твердження ОСОБА_1 , що 15 серпня 2019 року ОСОБА_2 вже мала розрахунок, а отже пропустила строк на звернення до суду зі скаргою, встановлений ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», спростовуються матеріалами справи.

Так, з самого розрахунку заборгованості по аліментам по виконавчому листу № 2-316/520/17 вбачається, що він складений 20 серпня 2019 року (т. 2 а.с. 137), а його копію ОСОБА_2 отримала 21 серпня 2019 року, про що свідчить її підпис на супровідному листі (т. 2 а.с. 136).

ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою 28 серпня 2019 року, тобто в межах строку, встановленого ч. 5 ст. 74 ЦПК України (т. 2 а.с. 57),окрім цього питання стягнення аліментів носить тривалий характер у часі.

Частково задовольняючи скаргу ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що факт написання заяви під диктовку державного виконавця, в якій зазначено про відсутність претензій по сплаті аліментів, скаржницею не доведено, як і не встановлено незаконності дій (бездіяльності) державного виконавця під час здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 2/316/520/17 від 02 серпня 2017 року. В той же час, дослідивши розрахунок заборгованості по аліментам, зроблений за період з травня 2019р. по липень 2019р., який зроблений без врахування періоду до 01 травня 2019 року, з метою відновлення прав неповнолітніх дітей на належне утримання та належний розвиток, судом задоволено скаргу ОСОБА_2 в частині зобов`язання державного виконавця здійснити розрахунок заборгованості по сплаті аліментів у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2/316/520/17 від 02.08.2017 року, виданого Енергодарським міським судом Запорізької області, без врахування заяви ОСОБА_2 щодо відсутності претензій до боржника з приводу сплати аліментів станом на 01.05.2019 року, поданої до ВДВС 02 липня 2019 року.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року№3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, визнавши його таким, що відповідає вищенаведеним вимогам.

Так, із заяви ОСОБА_2 від 21 серпня 2019 року, яку вона подала до Енергодарського міського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області вбачається, що жодних виплат з боку боржника не було, відмовлятися від коштів на утримання дітей добровільно вона наміру не мала. У заяві також наявні пояснення, що державним виконавцем Пеліхом О.М. їй було роз`яснено, що відсутність претензій стосується лише фактичних платежів, а не попередньої заборгованості (т. 2 а.с. 138).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1,6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що скаржницею не доведено факт того, що вказану заяву від 02 липня 2019 року вона писала під диктовку державного виконавця Пелиха М.О., та те, що він ввів її в оману, змусив підписатися під цією заявою. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вказаних обставин.

Твердження в апеляційній скарзі на формальне відношення суду до ОСОБА_1 , зокрема, через застосування норм статей 10, 60 ЦПК України у редакції, яка втратила чинність, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність висновку суду першої інстанції. Крім того, посилання на вказані статті стало підставою для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_2 в частині визнання неправомірними дій державного виконавця, що не зачіпає права та інтереси ОСОБА_1 , та не може бути підставою для висновку про формальне відношення до нього.

Натомість, судом першої інстанції вірно зазначено, що право неповнолітніх дітей на утримання та належний розвиток, не можуть залежати від помилкового написання чи розуміння ОСОБА_2 фрази в заяві про відсутність претензій.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Щодо тверджень ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що кожна особа, яка спочатку напише заяву про відсутність претензій дійсно через їх відсутність та домовленість між сторонами виконавчого провадження, через деякий час передумає і напише, що вона помилково написала або їй хтось сказав написати, то суд, обґрунтовуючи це метою відновлення прав неповнолітніх дітей, скасує домовленість та попередній розрахунок, та прийме рішення, яке призведе до подвійного стягування, колегія суддів вважає необхідним зазначати, що за приписами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження домовленостей між ним та ОСОБА_2 , або доказів виплати заборгованості по аліментам, які б підтвердили, що висновок суду може призвести до подвійного стягування.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Енергодарського міського суду Запорізької області від 08 жовтня 2019 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 11 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: