1Справа № 335/9853/19 2/335/2534/2019
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 грудня 2019 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Воробйова А.В., за участю секретаря судового засідання Барсукової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В позові зазначила, що позивач разом з ОСОБА_3 я є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого Товарною Біржею «Хілея» 15.05.1996 року за №609/2342, про що видане реєстраційне посвідчення ТОВ «ЗМБТІ» 24.05.1996 року.
В спірній квартирі зареєстрована також донька позивача ОСОБА_4 та інший співвласник - ОСОБА_3 .
В спірній квартирі зареєстрований, але фактично, починаючи з 2015 року, не проживає відповідач ОСОБА_2 , яий є сином позивача.
Відповідач не сплачує комунальні платежі (хоча комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб), не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в спірній квартирі немає, і взагалі квартирою він не цікавиться.
Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інший співвласник квартири відповідачу не чинили. Він добровільно визначив собі інше місце проживанні і спірним жилим приміщенням не користується понад 4 років без поважних причин. Із заявою про збереження за ним права проживання за спірною адресою до відповідних органів до сьогоднішнього часу не звертався.
Позивач просить визнати відповідача ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
В судове засідання позивач не з`явилась, надала на адресу суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.
В судове засідання відповідач не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
В судове треті особи не з`явилися, причини неявки суду не повідомили , відзив на позов не надали.
Суд, вважає можливим провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України за відсутністю відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв"язку з наступним.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого Товарною Біржею «Хілея» 15.05.1996 року за №609/2342, про що видане реєстраційне посвідчення ТОВ «ЗМБТІ» 24.05.1996 року.
Згідно відповіді департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 17.09.2019 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 24.05.1996 року по теперішній час.
Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.
Згідно з ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).
За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Так, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
3гідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Під час вирішення питання про втрату членами сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Позивачем не надано суду належних доказів не проживання відповідача протягом року в спірному житловому приміщенні. Сам факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі не є підставою для визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад один рік в житловому приміщенні без поважних причин.
Посилання позивача на вибуття відповідача на інше місце проживання за іншою адресою, не мають правого значення для вирішення даної справи, оскільки позов пред`явлено саме з підстав відсутності відповідача за місцем проживання без поважних причин понад встановлені законом строки.
Доказів наявності іншого житла у власності відповідача суду не надано, як не надано суду і доказів зловживання відповідачем правом на житло, використанням житла не за призначенням. За таких обставин підстав для задоволення позову суд не вбачає, а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Оцінюючи посилання позивача на не сплату комунальних послуг відповідачем, суд зазначає, що суд вирішує позов лише в межах позовних вимог, в той час як така підстава, як систематична несплата комунальних послуг не є підставою для зверненням з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування, а є підставою для звернення з позовом про стягнення заборгованості.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв`язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 321, 383, 391 ЦК України ст.ст. 259,України,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 30 днів з дня його проголошення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя А.В.Воробйов