Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 643/11664/16-ц

провадження № 61-27595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Харківський електромеханічний завод»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року в складі судді Букреєвої І. А. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2017 року у складі колегії суддів Сащенко І. С., Овсяннікової А. І., Малінської С. М.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до державного підприємства «Харківський електромеханічний завод» (далі - ДП «ХЕМЗ») про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що розрахунок з ОСОБА_1 в день звільнення не проведено.

ОСОБА_1 просила стягнути з урахуванням уточнень з відповідача на її користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 21 566,47 грн, середній заробіток за увесь час затримки розрахунку - 6 355,07 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 128,49 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Cтягнуто з ДП «ХЕМЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі 21 566,47 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 36 871,44 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 128,49 грн, а всього суму 58 566,40 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що наказом № 140-к від 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. На час звільнення позивача у відповідача існувала заборгованість по виплаті ОСОБА_1 заробітної плати за період з лютого 2016 року по серпень 2016 року в сумі 21 694,96 грн. Проте розрахунок по заробітній платі з позивачем не проведено в день звільнення (01 серпня 2016 року) та на день прийняття рішення судом, що підтверджується довідкою від 22 вересня 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2017 року апеляційну скаргу ДП «ХЕМЗ» задоволено частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 25 січня 2017 року змінено. Зменшено суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 36 871,44 грн до 11 109,16 грн та загальну суму стягнення з 58 566,40 грн до 32 804,12 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач була звільнена 01 серпня 2016 року, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку, є червень та липень 2016 року. Згідно довідки ДП «ХЕМЗ» середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за червень-липень 2016 року складає 1 907,40 грн, середньоденна - 92,48 грн. Сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні станом на 25 січня 2017 року складає 11 109,16 грн (1 907,40 грн х 5 місяців + 92,48 грн х 17 днів).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДП «ХЕМЗ», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, в якому задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення на її користь заборгованості по заробітній платі в сумі 21 566,47 грн, компенсації в сумі 409,44 грн, в іншій частині щодо стягнення на її користь середнього заробітку відмовити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 643/11664/16-цта витребувано її з Московського районного суду м. Харкова.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

12 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального права та проігноровано рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, на яке посилався відповідач в апеляційній скарзі.

Вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь середнього заробітку не підлягають задоволенню, тому що враховуючи наявну заборгованість підприємства перед позивачем, строк на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку, на момент розгляду справи ще не настав.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_1 не надсилала заперечення на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що з 06 лютого 2006 року ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах.

Наказом № 140-к від 01 серпня 2016 року її було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Розрахунок по заробітній платі з позивачем у день звільнення не проведено. Заборгованість по заробітній платі підприємства перед ОСОБА_1 з урахуванням компенсації складає 21 694,96 грн.

Згідно довідки ДП «ХЕМЗ» від 06 червня 2017 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за червень-липень 2016 року складає 1 907,40 грн, середньоденна - 92,48 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

При розрахунку суми середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні станом на 25 січня 2017 року, судом першої інстанції було визначено кількість робочих днів з 01 серпня 2016 року по день прийняття рішення судом - 25 січня 2017 року, що складає 5 місяців 17 днів, а також прийнято до уваги інформацію, яка міститься у довідці про нараховану та невиплачену заробітну плату за липень, серпень 2016 року.

При цьому судом використано суми виплат, що здійснювались відповідачем у серпні місяці.

Враховуючи те, що позивач була звільнена 01 серпня 2016 року, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку, є червень та липень 2016 року.

Згідно довідки ДП «ХЕМЗ» середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за червень-липень 2016 року складає 1 907,40 грн, середньоденна - 92,48 грн.

Отже, сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні станом на 25 січня 2017 року складає 11 109,16 грн (1 907,40 грн х 5 місяців + 92,48 грн х 17 днів ).

Згідно усталеної судової практики при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

За таких обставин, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно вирахувано, що сума стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 11 109,16 грн, а загальна сума стягнення - 32 804,12 грн.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення).

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 223 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, працівник вправі отримати середній заробіток за час затримки розрахунку незважаючи на те, що розрахунок по зарплаті із ним ще не проведено.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав вважати, що рішення суду першої та апеляційної інстанційможуть бути скасовані.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Харківський електромеханічний завод»залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 січня 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська