Справа № 459/2904/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/811/669/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Львів

Справа № 459/2904/16-ц

Провадження № 22-ц/811/669/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю представника ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2018 рокуу складі судді Струс Т.В.

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2018 рокупозов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки від 09.12.2015 року в користь ОСОБА_3 в розмірі 500 (п`ятсот) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки від 18.02.2016 року в користь ОСОБА_3 в розмірі 100 (сто) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки від 01.03.2016 року в користь ОСОБА_3 в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки від 10.03.2016 року в користь ОСОБА_3 в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 заборгованість згідно договору позики від 20.06.2016 року в користь ОСОБА_3 в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 відсотки за користування сумою позики згідно договору позики від 20.06.2016 року в користь ОСОБА_3 в розмірі 5400 (п`ять тисяч чотириста) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 штраф згідно договору позики від 20.06.2016 року в користь ОСОБА_3 в розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 проценти згідно розписки від 09.12.2015р. в користь ОСОБА_3 в розмірі 439 (чотириста тридцять дев`ять) доларів 85 центів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 проценти згідно розписки від 01.03.2016р. в користь ОСОБА_3 в розмірі 799 (сімсот дев`яносто дев`ять) доларів 66 центів США.

Стягнуто із ОСОБА_2 проценти згідно розписки від 10.03.2016р. в користь ОСОБА_3 в розмірі 788 (сімсот вісімдесят вісім) доларів 82 центів США.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 4628 (чотири тисячі шістсот двадцять вісім) грн. 91коп. сплачений судовий збір.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджується, вважає його незаконним та таким, що прийняте з порушенням матеріального та процесуального права при неповному дослідженні обставин справи.

Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на загальні положення ЦК України, що стосуються договору позики.

Однак суд не надав жодної правової оцінки доводам відповідача.

Вказує, що ст.. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та порядок, що передбачені договором. Таким чином, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником боргу із зобов`язанням його повернення та дати отримання коштів. Із змісту боргових розписок вбачається, що вони не містять зобов`язання позичальника щодо повернення коштів.

Окрім того вважає, що судом було неправомірно збільшено розмір заборгованості по процентах за кожною боровою розпискою удвічі.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апелянт ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за її відсутності.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що згідно розписки ОСОБА_2 позичила у борг в ОСОБА_3 - 500 дол. США на термін два місяці від 09.12.2015р.

У цій же розписці ОСОБА_2 здійснено запис від 18.02.2016р. про отримання в борг ще 100 дол. США.

Згідно розписки ОСОБА_2 від 01.03.2016р., встановлено, що такою вона засвідчила те, що позичила у борг в ОСОБА_3 - 1000 дол. США на термін шість місяців.

Відповідно до розписки ОСОБА_2 від 10.03.2016р., встановлено, що такою вона засвідчила те, що позичила у борг в ОСОБА_3 - 1000 дол. США на термін шість місяців.

Договором позики від 20.06.2016р., що укладений між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), встановлено, що його предметом та основними умовами є: позикодавець здійснює на зворотній основі фінансову допомогу позичальнику в розмірі 12 000 дол. США, а позичальник приймає ці фінансові кошти, користується ними та повертає їх відповідно до умов цього договору з оплатою відсотків (200 доларів США щомісячно) від суми позики за їх користування.

Згідно п. 1.2 договору, терміном повернення коштів є 20.09.2016р.

Відповідно до п. 2.3. договору, у разі прострочення повернення суми позики у строки, визначені п. 1.2. цього договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно висновку почеркознавчої експертизи №2594 від 15.08.2018р. проведеної за ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 25 червня 2018 року по справі, встановлено, що: підписи від імені ОСОБА_2 в договорі позики від 20.06.2016р. виконані самою ОСОБА_2 ; підписи від імені ОСОБА_2 в розписках складених від імені ОСОБА_2 про отримання нею в борг 500 дол. США 09.12.2015р. та 100 дол. США 18.02.2016р., 1000 дол. США 10.03.2016р., 1000 дол. США 01.03.2016р., виконані самою ОСОБА_2 ; рукописні записи ОСОБА_2 в договорі позики від 20.06.2016р., виконані самою ОСОБА_2 ; рукописний текст розписок від імені ОСОБА_2 про отримання нею в борг від ОСОБА_3 500 дол. США 09.12.2015р. та 100 дол. США 18.02.2016р., 1000 дол. США 10.03.2016р., 1000 дол. США 01.03.2016р., виконані самою ОСОБА_2 ..

Відповідно до ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно прийнято вказаний висновок експертизи на спростування тверджень відповідачки ОСОБА_2 щодо не укладення нею договору позики від 20.06.2016р. та не виконання нею підписів у договорі та розписках.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Такий висновок відповідає правовому висновку викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530,629 ЦК ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками. Гроші є речами визначеними родовими ознаками, оскільки є замінними.

Згідно приписів ч.3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Пунктом 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. З роз`яснення вбачається, що стягнення кредитних коштів за угодою позики, укладеній в іноземній валюті, можливе лише тоді, коли позивач просить стягнути такі кошти в іноземній валюті.

Оскільки кошти за договором позики в належному розмірі повернуто не було, заборгованість згідно розписки від 09.12.2015 року в розмірі 500 (п`ятсот) доларів США, заборгованість згідно розписки від 18.02.2016 року в розмірі 100 (сто) доларів США, заборгованість згідно розписки від 01.03.2016 року в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, заборгованість згідно розписки від 10.03.2016 року в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США підлягають стягненню з відповідача.

Окрім того, як встановлено п.1 договору позики від 20.06.2016 року ОСОБА_2 отримала фінансову допомогу в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США, та відповідно до п.2.3. зобов`язалась сплатити у разі прострочення повернення суми 0,5% від суми заборгованості, що становить 5400 (п`ять тисяч чотириста) доларів США. , який в установленому порядку не оскаржений та погоджений сторонами, про що свідчить підпис сторін на ньому.

Тому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо стягнення суми заборгованості та відсотків за зазначеним договором в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) доларів США, відсотків в розмірі 5400 (п`ять тисяч чотириста) доларів США та штрафу в розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) доларів США, та такий ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції не спростувала.

Проте, колегія суддів не погоджується з рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2018 рокув частині стягнення із ОСОБА_2 процентів згідно розписки від 09.12.2015р. в розмірі 439 доларів 85 центів США, процентів згідно розписки від 01.03.2016р. в розмірі 799 доларів 66 центів США, процентів згідно розписки від 10.03.2016р. в розмірі 788 доларів 82 центів США з огляд уна наступне.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги ОСОБА_3 про стягнення процентів після 20.09.2016р. (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначено, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Колегія суддів приходить до висновку. що рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_2 процентів згідно розписки від 09.12.2015р. в розмірі 439 доларів 85 центів США, процентів згідно розписки від 01.03.2016р. в розмірі 799 доларів 66 центів США, процентів згідно розписки від 10.03.2016р. в розмірі 788 доларів 82 центів США. слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в цій частині позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у відповідній частині та постановлення нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2018 року в частині стягнення із ОСОБА_2 процентів згідно розписки від 09.12.2015р. в розмірі 439 доларів 85 центів США, процентів згідно розписки від 01.03.2016р. в розмірі 799 доларів 66 центів США, процентів згідно розписки від 10.03.2016р. в розмірі 788 доларів 82 центів США. скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в цій частині позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді