Номер провадження: 22-ц/813/5515/19
Номер справи місцевого суду: 495/9926/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськтеплоенерго»

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Прийомової О.Ю.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Білгород -Дністровськтеплоенерго», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У обґрунтуванні свого позову, позивачка зазначає, що наказом керівника КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» ОСОБА_6 № 66 від 08.07.2016 року, її було прийнято на роботу на посаду фельдшера транспортної дільниці з 08.07.2016 року за сумісництвом.

Посадові особи підприємства незаконно примусили її написати заяву про звільнення за власним бажанням з підприємства, використовуючи фізичний та психологічний тиск.

На підставі її заяви, наказом керівника КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» ОСОБА_6 № 173 від 20.09.2018 року, її було звільнено з роботи на даному підприємстві.

Фактично психологічний тиск відносно неї з примушування написати заяву про звільнення за власним бажанням вчиняли головний інженер ОСОБА_3 , начальник відділу кадрів ОСОБА_4 , начальник транспортної дільниці ОСОБА_5 .

За фактом фізичного тиску, вона звернулась із відповідною заявою до Білгород-Дністровського відділу поліції ГУНП в Одеській області, у зв`язку з чим було розпочато досудове розслідування.

За таких обставин, ОСОБА_1 просила скасувати наказ керівника КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» ОСОБА_6 №173 від 20.09.2018 року про звільнення її з роботи з 17.09.2018 року, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 ,, звернулась з апеляційною скаргою, в якої посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим просить його скасувати, ухвалити нове , яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що підставами для скасування рішення суду є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу, представником Комунального підприємства «Білгород -Дністровськтеплоенерго» зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування доводи апеляційної скарги не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним нормам в повній мірі, з огляду на таке.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що порушення процедури звільнення фельдшера транспортної дільниці ОСОБА_1 судом не встановлено, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для скасування наказу керівника КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» ОСОБА_6 № 173 від 20.09.2018 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 з 17.09.2018 року, а отже позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повній мірі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною другою вказаної норми передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив місце роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

За роз`ясненням Пленуму ВСУ в п.18 Постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», зі змінами та доповненнями: при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Згідно із п. 12, п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. (в редакції від 25.05.1998 р.) у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України, суди повинні перевіряти доводи працівника про те що власник або уповноважений ним орган примусив його подати заяву про розірвання трудового договору.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 08.07.2016 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до «Білгород-Дністровськтеплоенерго» на посаду фельдшера транспортної дільниці, з умовами праці: за сумісництвом, тривалістю робочого тижня 20 годин, з неповним робочим часом 4 години, час роботи: з 08-00 години до 09-00 години, з 13-00 години до 16-00 години, що підтверджується відповідним наказом (розпорядженням) №66 від 08.07.2016 року про прийняття на роботу (а.с. 5).

На підставі наказу №173 від 20.09.2018 року КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго», ОСОБА_1 звільнено з посади фельдшера транспортної дільниці за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 6).

Судом встановлено, що на підставі прийнятої усної заяви про вчинення кримінального правопорушення від 20.08.2018 року ОСОБА_1 , було заведено кримінальне провадження за попередньою кваліфікацією ч. 2 ст. 125 КК України (а.с. 18-19).

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань встановлено, що 25.07.2018 року о 09-30 годині в приймальні Білгород-Дністровського КП «БДТЕ» невстановлена особа нанесла тілесні ушкодження гр. ОСОБА_1 (а.с. 17).

Згідно Висновку експерта № 266 від 18.10.2018 року, у ОСОБА_1 були виявлені тілесні ушкодження - множинні синці в області верхніх і нижніх кінцівок, що могли виникнути від ударної, стискаючої травмуючої дії тупих твердих предметів, на що вказує характер тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження у ОСОБА_1 виникли незадовго до звернення за медичною допомогою в лікувальну установу, можливо в той же день, на що наголошує підекспертна; синці зазвичай викликають незначні скороминущі наслідки на протязі не більше 6-ти днів, у відповідності до п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р) відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень; відомі обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 не протирічать даним судово-медичної експертизи за механізмом і давністю заподіяння; наявність у ОСОБА_1 наслідків травми суглобів більш як за 21 день, про що йдеться в медичній документації, не відповідає характеру тілесних ушкоджень і у відповідності до п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р) при встановлені ступеня тяжкості до уваги не приймалось (а.с.24-26).

Відповідно до медичної довідки № 150/п215 від 20.08.2018 року з КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня», згідно якої з 25.07.2018 року ОСОБА_1 . знаходилася під наглядом лікувального закладу з 25.07.2018 року. Діагноз основний: забій, гематома обох плечових суглобів, правор. 5х7, лівор. 7х2, обох предпл. 3`4, лів. 1х1. Лівого стегна 3х6 см. Пошкодження зв`яз. апарату обох промен. суглобів, больовий синдром (а.с. 27).

Судом вірно встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності звільнення позивача, який регулюється положеннями Кодексу законів про працю України (КЗпП).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до матеріалів справи, 30.07.2018 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до відповідача про надання відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами.

Наказом КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» № 121-а/в від 30.07.2018 року «Про надання відпустки без збереження заробітної плати», ОСОБА_1 за згодою сторін була надана відпустка строком 30 календарних днів (з 01.08.2018 року по 30.08.2018 року) згідно п. 10 ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Після закінчення вказаної відпустки та до моменту звільнення позивач працювала у КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» ще 17 днів.

Матеріали справи не містять лікарняного листка непрацездатності з приводу ушкодження здоров`я ОСОБА_1 .

Більш того, згідно досудової перевірки так і не було встановлено особу, яка нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_1 25.07.2018 року.

Судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що з врахуванням фактичних обставин справи, прийнявши до уваги, що позивач була звільнена з КП «Білгород-Дністровськтеплоенерго» майже після спливу півторамісячного строку після нанесення їй тілесних ушкоджень, лікарняного листа непрацездатності не відкривала, у матеріалах справи відсутні докази ушкодження її здоров`я саме на робочому місці, так само як і не доведено факту спричинення тілесних ушкоджень посадовими особами КП «БДТЕ», не вставлено причино-наслідкового зв`язку між виною та наслідками, а саме що у результаті фізичного чи психологічного тиску посадових осіб відповідача вона змушена була написати заяву про звільнення з роботи, за таких підстав суд прийшов до висновку, що розірвання трудового договору відбулось за добровільною ініціативою самого позивача, яка наміру продовжувати роботу не мала, про такий намір роботодавця не повідомила, виконання своїх обов`язків після подання заяви про звільнення не продовжила, припинивши їх виконання безпосередньо після подання заяви, що є підставою для звільнення позивача в порядку ст. 38 КЗпП.

З таким висновком суду, колегія суддів погоджується в повній мірі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом неправомірно констатовано про те, що ОСОБА_1 звернулась з усною заявою до відділу поліції, судом не надана оцінка доказу, про те, що тілесні ушкодження у позивача виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, а також що судом неправомірно зазначено про те, що між тілесними ушкодженнями та звільненням пройшло півтора місяця, а тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок, колегія суддів вважає безпідставними з тих підстав, що всі ці доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка.

Інші доводи апеляційної скарги, які не є суттєвими, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення рішення суду, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду не спростовують.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 червня 2019 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________ Ю.І. Кравець