КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/26172/15-ц

номер провадження: 22-ц/824/6388/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Кашперської Т.Ц., Мережко М.В.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сичова Олексія Олександровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у складі судді Писанець В.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними договору поруки та додаткової угоди до договору поруки,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договору поруки недійсним.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 28 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредипромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та чоловіком позивача - ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 44.29/77/07-Zn, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 368 000 доларів США. Вказувала, що у вересні 2014 року при ознайомленні з матеріалами цивільної справи за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 та неї про стягнення заборгованості за кредитним договором, їй стало відомо, що на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 28 вересня 2007 року між нею та публічним акціонерним товариством «Кредипромбанк» (далі - ПАТ «Кредипромбанк») був укладений договір поруки № 44.29/77-П1/07-Zn та додаткова угода №1 до цього договору поруки. Зазначала, що вона не укладала з банком вказаний вище договір поруки від 28 вересня 2017 року, оскільки у період з 08 вересня 207 року по 14 жовтня 20017 року перебувала за кордоном. Також вона не укладала з банком додатку угоду №1 від 29 жовтня 2009 року до договору поруки.

Посилаючись на те, що вказані вище договори вона з банком вона не укладала та їх не підписувала, волевиявлення на таке укладення цих договорів у неї не було, позивач просила на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України визнати недійсним договору поруки № 44.29/77-П1/07-Zn від 28 вересня 2007 року, укладений між нею та ПАТ «Кредипромбанк», а також визнати недійсною додаткову угоду №1 від 29 жовтня 2009 року до договору поруки № 44.29/77-П1/07-Zn від 28 вересня 2007 року, укладену між нею та ПАТ «Кредипромбанк».

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ПАТ «Кредитпромбанк».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Сичов О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги лист Державної прикордонної служби про перебування позивача за межами України станом на дату укладення оспорюваного договору поруки та висновок судово-почеркознавчої експертизи № 8-4/1269 від 29 вересня 2017 року, яким беззаперечно встановлено, що підпис від імені позивача що міститься у графі «Поручитель» у договорі поруки, а також у додатковій угоді № 1 до вказаного договору, виконано не позивачем, а іншою особою. Суд не звернув уваги, що не підписання договору свідчить про відсутність вільного волевиявлення учасника правочину на реальне настання наслідків, що обумовлені цим правочином.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про факт обізнаності позивача про існування оспорюваного договору поруки та додаткової угоди до нього, оскільки надання позивачем банку довідки про її доходи та подання до банку письмової заяви про направлення їй поштової кореспонденції на іншу адресу, не підтверджують обізнаність позивача про існування оспорюваних правочинів. Вказує, що їй було відомо, що її чоловік уклав кредитний договір і вона дійсно зверталася із заявою про направлення поштової кореспонденції на іншу адресу, але їй не було відомо про зміст кредитного договору, в якому містилося посилання на договір поруки. Крім того стверджує, що обізнаність про існування кредитного договору, в якому існує посилання на договір поруки, не є підставою дійсності такого правочину відповідно до вимог ЦК України.

ПАТ «Дельта Банк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами. Вважає недоведеним твердження ОСОБА_1 про перебування за кордоном станом на день підписання договору поруки, оскільки надана позивачем копія листа Державної прикордонної служби України від 09 грудня 2014 року №254/К-6843 не містить печатки установи, яка надає офіційну відповідь, що ставить під сумнів дійсність відомостей в даному листі. Вказує, що інформація у базі даних Державної прикордонної служби України зберігається протягом п`яти років, а тому Державна прикордонна служба України станом на 2014 рік фактично не могла надати позивачу відомості про перетинання кордону станом на день укладення оспорюваних правочинів. Також вважає сумнівним твердження позивача про те, що про існування укладеного між нею та банком договору поруки та додаткової угоди до нього їй не було відомо, оскільки банк неодноразово повідомляв позичальника та поручителя про наявну заборгованість. Крім того, 05 грудня 2008 року ОСОБА_2 уповноважив нотаріально завіреною довіреністю ОСОБА_1 представляти його інтереси, бути його представником, в тому числі у ПАТ «Кредитпромбанк», що також свідчить про ознайомлення позивача з договором поруки, укладеного на забезпечення виконання зобов`язань її чоловіка ОСОБА_2 за кредитним договором. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів існування обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину. Суд дійшов висновку, що всупереч доводам позивача про те, що вона не знала про існування договору поруки та додаткової угоди до нього, як сам намір, так і факт обізнаності позивача про існування договору поруки і додаткової угоди до нього підтверджується наданою нею відповідачу довідкою про її доходи за 2009-2010 роки. Також суд дійшов висновку, що наведені обставини свідчать про існування розуміння позивача щодо правових наслідків порушення зобов`язання за договором поруки, оскільки за кредитним договором від 28 вересня 2007 року, який укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 , останній зобов`язався повернути кошти в сумі 368 000,00 доларів США у строк до 27 вересня 2027 року, а позивач ОСОБА_1 , не будучи стороною цього договору, зверталась 04 березня 2009 року до банку із заявою про направлення їй поштової кореспонденції за іншою адресою, а відтак була з ним ознайомлена. Крім того, у кредитному договорі від 28 вересня 2007 року передбачено, що забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є, зокрема, порука ОСОБА_1 згідно з договором поруки № 44.29/77-П1/07-Zn від 28 вересня 2007 року.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредипромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 44.29/77/07-Zn, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмір 368 000,00 доларів США з терміном погашення до 27 вересня 2027 року (а.с. 8-10, т.1).

На забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, 28 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредипромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 44.29/77-П1/07-Zn, а 29 жовтня 2009 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода №1 до договору поруки (а.с.11-13, 70-71, 72, т.1).

За умовами договору поруки ОСОБА_1 зобов`язалась перед банком відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 44.29/77/07-Zn від 28 вересня 2007 року.

Частина 2 ст.129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з п.3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (ч.2 ст.207 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Тобто, договір поруки є двостороннім правочином, який укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Договір поруки не передбачає виникнення або, навпаки, припинення будь-яких прав та обов`язків боржника. Він зазвичай лише здійснює підготовчі дії до укладення договору поруки, підшукуючи поручителя і одержуючи його згоду.

У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його вимогам частин третьої і п`ятої статті 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 686/6155/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року у даній справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському НДЕКЦ МВС України.

За результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, складено висновок № 8-4/1269 від 29 вересня 2017 року, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься у графі «_____/Поручитель» у договорі поруки № 44.29/77-П1/07-Zn від 28 вересня 2007 року, а також у додатковій угоді № 1 до вказаного договору від 29 жовтня 2010 року, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.188-193,т.1).

Таким чином, по справі встановлено, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний нею договір поруки та додаткову угоду до нього, оскільки підпис в ньому належить не їй, а іншій особі.

Доказів на спростування вказаного висновку судово-почеркознавчої експертизи про те, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний договір поруки та додаткову угоду до нього, матеріали справи не містять і таких доказів відповідач суду не надав.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 знала про існування договору поруки та додаткової угоди до нього, оскільки вона надавала банку довідку про доходи за 2009-2010 роки, а також зверталась до банку із заявою про направлення їй поштової кореспонденції за іншою адресою, ані ж вказана у договорі кредиту, як на підставу відмови у позову, є необгрунтованими, оскільки вказані документи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 є поручителем за оспорюваним договором поруки і додаткової угоди до нього та підписувала ці правочини.

З наведених підстав є необгрунтованими й доводи ПАТ «Дельта Банк» про те, що доказом підписання та укладення ОСОБА_1 оспорюваного договору поруки та додаткової угоди до нього, а також обізнаності з їх умовами, є довіреність від 02 грудня 2008 року, згідно з якою її чоловік - ОСОБА_2 уповноважив її, зокрема, бути його представником у ВАТ «Кредитпромбанк» з питань підписання будь-яких договорів.

Та обставина, що згідно з пунктом 2.6 договору кредиту від 28 вересня 2007 року № 44.29/77/07-Zn, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ «Кредитпромбанк» передбачено, що забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором є, зокрема, порука ОСОБА_1 згідно з договором поруки № 44.29/77-П1/07-Zn від 28 вересня 2007 року, також не свідчить про укладення ОСОБА_1 з банком договору поруки, оскільки позивач не є стороною договору кредиту та не узгоджувала його умови.

Виходячи із того, що згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що сам факт обізнаності ОСОБА_1 про те, що її чоловік ОСОБА_2 уклав кредитний договір не свідчить про те, що вона достеменно знала про його умови, зокрема, про те, що виконання зобов`язань за цим договором забезпечено її порукою і саме на тих умов, що містяться в оспорюваному договорі поруки та додатковій угоді до нього.

Оскільки по справі встановлено, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний договір поруки та додаткову угоду до нього, так як підпис в ньому належить не їй, а іншій особі, то такий договір поруки та додаткова угода до нього підлягають визнанню недійсними у зв`язку з невідповідністю їх вимогам ч.ч.3,5 ст.203 ЦК, а саме, волевиявлення ОСОБА_1 як учасника правочину не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, а тому ці правочини не можуть вважатися такими, що спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договору поруки та додаткової угоди до договору поруки, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України на наведені вище обставини належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з тих підстав, що, вона знала про існування договору поруки та додаткової угоди до нього.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , визнавши недійсними договір поруки № 44.29/77-П1/07-Zn від 28 вересня 2007 року та додаткову угоду №1 від 29 жовтня 2009 року до цього договору поруки з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп., за подання клопотання про призначення почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 сплатила 121 грн 80 коп., а за подання апеляційної скарги - 1 057 грн 21 коп. (а.с.1, 3а, т.1; а.с.1, т.2). При цьому належний до сплати розмір судового збору за подання апеляційної скарги становив 365 грн 40 коп.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позов ОСОБА_1 , то належний до сплати розмір судових витрат підлягає стягненню з відповідачів ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Кредитпромбанк» у рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сичова Олексія Олександровича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсними договору поруки та додаткової угоди до договору поруки - задовольнити.

Визнати недійсним договір поруки № 44.29/77-П1/07-Zn від 28 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Кредипромбанк».

Визнати недійсною додаткову угоду №1 від 29 жовтня 2009 року до договору поруки № 44.29/77-П1/07-Zn від 28 вересня 2007 року, укладену між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Кредипромбанк».

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 365 грн 40 коп., з кожного окремо.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді