Постанова
Іменем України

31 липня 2019 року
м. Київ

справа № 216/6094/16-ц

провадження № 61-27070 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;
представник позивача ОСОБА_2 ;
відповідач іноземне підприємство «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед»;
представник відповідача Марченко Катерина Олександрівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2017 року у складі судді Бондарєвої О. І. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 рокуу складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (далі ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 жовтня 2015 року по 22 листопада 2016 року він працював у ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» на посаді представника торговельного. Не звертаючи уваги на зміст власноруч складеної ним 22 листопада 2016 року заяви з проханням зберегти за ним робоче місце та середню зарплату, поданої директору Дніпропетровського філіалу Котовському Я., наказом від 15 листопада 2016 року № 1134 його було звільнено з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу.
Вважав своє звільнення незаконним, оскільки за ним зберігається місце роботи та середній заробіток на підприємстві.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 15 листопада 2016 року № 1134 про звільнення його з роботи; поновити його на роботі на посаді представника торговельного ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» з 23 листопада 2016 року; стягнути з ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 396,10 грн; допустити рішення суду в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Скасовано наказ ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» від 15 листопада 2016 року № 1134 про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді представника торговельного ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» з 23 листопада 2016 року. Стягнуто з ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 листопада 2016 року по 02 червня 2017 року у розмірі 38 396 грн 10 коп. Також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача, у порушення вимог статті 119 КЗпП України, було звільнено під час проходження військової служби у Збройних Силах України у особливий для України період, а тому на нього розповсюджувалися відповідні пільги, встановлені законодавством.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року апеляційна скарга ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції і вказав, що ОСОБА_1 був призваний на військову строкову службу під час дії особливого періоду в Україні, а тому має пільги відповідно до чинного законодавства, у зв`язку з чим суд першої інстанції правомірно поновив позивача на роботі та стягнув на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 листопада 2016 року по 02 червня 2017 року у розмірі 38 396 грн 10 коп., розрахунок якого колегія суддів визнала правильним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2017 року ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 216/6094/16-ц із Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку щодо призову позивача на військову службу під час мобілізації на особливий період, адже згідно повістки останній був призваний саме на строкову службу. Зазначає, що гарантії статті 119 КЗпП України поширюються на працівників, призваних на строкову військову службу під час дії особливого періоду, однак, для визначення настання та дії особливого періоду ключовим є такі фактори, як мобілізація та введення воєнного стану в України, або їх відсутність. Оскільки Указами Президента України були чітко визначені межі особливих періодів, вважає, що з 22 серпня 2015 року в Україні немає особливого періоду, а тому визначені законодавцем у статті 119 КЗпП України гарантії не могли застосовуватись до позивача.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
У період з 28 жовтня 2015 року по 22 листопада 2016 року ОСОБА_1 працював на посадах молодшого представника торговельного, представника торговельного ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (а.с. 4).
Згідно наказу № 1134 про припинення трудового договору від 15 листопада 2016 року ОСОБА_1 був звільнений із займаної посади з 22 листопада 2016 року у зв`язку з призовом на строкову військову службу за пунктом 3 частини першої статті З6 КЗпП України (а.с. 23).
22 листопада 2016 року ОСОБА_1 письмово повідомив відповідача про його призов на строкову військову службу, додавши копію повістки військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_3 (а.с. 7 зворот), та просив забезпечити за ним збереження робочого місяця та середнього заробітку на час проходження строкової служби у відповідності до статті 119 КЗпП України та Закону України «Про військовий обов`язок та строкову службу» (а.с. 7).
28 листопада 2016 року відповідач повідомив ОСОБА_1 , що на нього не розповсюджуються вищезазначені норми права, оскільки він був призваний на строкову військову службу не під час мобілізації, особливого періоду або воєнного стану (а.с. 5).
ІНФОРМАЦІЯ_2 військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковник ОСОБА_3 направив на адресу відповідача повідомлення про призов ОСОБА_1 на строкову військову службу та додатково роз`яснив роботодавцю гарантії працівника, закріплені статтею 119 КЗпП України (а.с. 8).
2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до положень статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Статтею 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення позивача) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Наведені зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» внесено Законом України від 15 січня 2015 року № 116-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду», що набрав чинності 08 лютого 2015 року.

Пунктом 10 Прикінцевих положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Положення пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України та частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» Законом України № 433-19 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціальногозахисту громадян України, які проходять військову службу», що набрав чинності 11 червня 2015 року.

Вказаним законом пункт третій частини першої статті 36 КЗпП України викладено у новій редакції і підставою припинення трудового договору визначено призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», а слова «до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року» - словами «до дня фактичної демобілізації».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»).

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав.

З урахуванням наведеного, за позивачем, який був призваний на військову службу 23 листопада 2016 року, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося із порушенням вимог трудового законодавства на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, без урахування положень частини третьої статті 119 КЗпП України, частини другої статті 39 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суди дійшли правильного висновку про те, що згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 року, який набрав чинності з дня його опублікування 18 березня 2014 року, в Україні почав діяти особливий період;
рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а тому доводи касаційної скарги щодо відсутності в Україні такого періоду на час виникнення спірних правовідносин, є безпідставними.

Судами встановлено, що на час звільнення з роботи згідно наказу від 15 листопада 2016 року позивач проходив військову службу.

При вирішенні спору судами правильно застосовано наведені положення статей 36, 119 КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та ухвалено законне й обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для проведення нарахування і виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу у відповідності до вимог частини другої статті 235 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки про наявність підстав для задоволення позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи).
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович