Номер провадження: 22-ц/813/55/19
Номер справи місцевого суду: 522/7903/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2019 року м. Одеса

Колегії суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Ващенко Л.Г.

суддів Сєвєрової Є.С., Колеснікова Г.Я.,

за участі секретаря Чепрас А.І.

з участю: позивача ОСОБА_1 і його представника, представника відповідача Державного підприємства «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року (одноособово суддя Домусчі Л.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

27.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Державного підприємства «Південьвійськбуд» Міністерства оборони України (далі-ДП), і, остаточно доповнивши та уточнивши позов просив: скасувати наказ ДП № 15 від 08.02.2016 року «Про результати службового розслідування», в частині оголошення йому догани; скасувати наказ ДП № 18 від 02.03.2016 року про «Покарання ОСОБА_1 »; скасувати наказ ДП № 20 від 02.03.2016 року «Про звільнення з роботи»; поновити його на посаді заступника директора ДП з часу його звільнення, тобто з 02.03.2016 року; зобов`язати ДП сплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2016 по дату поновлення на роботі, стягнути з ДП загальну грошову суму заборгованості в розмірі 110 523,57 гривень, а саме по витраченим підзвітним сумам у розмірі 65 162,20 грн; заборгованість по заробітній платі в період з січня 2014 року по лютий (включно) 2016 року у розмірі 44 690,03 гривень, компенсацію за невикористану відпустку терміном 81 календарний день у розмірі 671,34 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Наказом т.в.о. директора ДП №18 від 02.03.2016 року «Про покарання ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади заступника директора підприємства на підставі ч. 2 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни. Зазначений наказ є незаконним та таким, що не відповідає чинному законодавству.

У зв`язку із хворобою, а потім внаслідок того, що підприємство не розрахувалося з ним по заробітній платі за 2015 рік та за службові відрядження у 2014 році і 2015 році, у зв`язку із небажанням адміністрації надати копію наказу №18 від 02.03.2016 року для його оскарження, адвокат звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання документів для оскарження в суді.

Однак відповідач довго зволікав щодо видачі наказу про звільнення і трудової книжки, у зв`язку з чим позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду.

Посилаючись на те, що його незаконно звільнено за п.3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором), позивач просив позов задовольнити.

В суді першої інстанції позивач і його представник позов підтримали та просили про його задоволення, представники відповідача заперечували проти позову, просили застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.07.2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Суд стягнув з ДП на користь позивача ОСОБА_1 - 65 162,20 гривень у рахунок заробітку. В іншій частині позовних вимог відмовлено. З ДП на користь держави суд стягнув судовий збір у розмірі 1762 гривень.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Позивач ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду першої інстанції від 13.07.2018 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову про скасування наказу № 18 від 02.03.2016 року, наказу № 15 від 08.02.2016 року та наказу № 20 від 02.03.2016 року, а також у частині відмови у позові про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга ОСОБА_1 зазначає:

Суд необґрунтовано виходив з того, що чинним законодавством не передбачено переривання строку звернення до суду шляхом направлення запитів до підприємств про надання інформації і не прийняв до уваги факт пропуску строку через хворобу позивача і знаходження на стаціонарному лікуванні у період з 13.04.2017 року по 25.04.2017 року, при цьому, суд не мотивував, чому він не сприймає хворобу позивача та знаходження його на стаціонарному лікуванні в якості поважної причини для поновлення строку.

В контексті ч. 4,5 ст. 267 ЦК України поважними слід визнавати тільки такі причини, за яких особа, яка вважає що її права порушені проявляла належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не могла своєчасно заявити позов з причин, які від неї не залежали та не знаходилися під її контролем. Що стосується «проявлення належної дбайливості» то позивач подавав заяви до відповідача про надання йому відповідних документів і його представник у своєму адвокатському запиті вказав перелік документів для підготовки позову, але не отримав документів.

Висновок суду про відмову у задоволенні скасування наказу № 18 від 02.03.2016 року у зв`язку із пропуском без поважних причин строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, не відповідає обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Строк пропуску на оскарження не складав «значного періоду часу», а складав всього 3 дні (22 та 23.04 буди відповідно субота та неділя і перший робочий дань понеділок 24.04.2017 року, а позов подано 27.04.2017 року), що в свою чергу не суперечить вимогам Конвенції та не порушує принцип юридичної визначеності.

Надана відповідачем копія посадової інструкції позивача стосується того часу, коли позивач працював т.в.о. директора ДП і не стосується його посадових обов`язків в якості заступника ДП.

Із позовом про скасування наказу №20 позивач звертався і зазначав про це у Доповненні №2 до загальних позовних вимог, тобто Доповнення №2 від 24.10.2017 року є не самостійною вимогою позивача, а зазначається як Доповнення №2 до позовної заяви від 26.04.2017 року про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заборгованості, тому подання вказаних додаткових вимог слід розглядати як первісний позов.

Неможливо розглядати вказані накази окремо один від одного, бо це є єдиний склад трудового правопорушення та правовідношення, а вказати їх разом та подати у своїй позовній заяві, позивач не мав можливості, оскільки відповідач зволікав з їх наданням позивачу.

Позивачу відмовлено у виплаті заборгованості по заробітній платі в період з січня 2014 року по лютий (включно) 2016 року у розмірі 44 690,03 гривень, а також у частці компенсації за невикористану відпустку терміном 81 календарний день у розмірі 671,34 гривень. У Додатку №3 до позовної заяви позивач надав обґрунтовані розрахунки заборгованості відповідача на підставі наданих позивачу документів та вимог діючого законодавства. Зокрема довідка відповідача № б/н від 26.02.2018 року свідчить про отримання заробітної плати позивачем у ОСОБА_1 у 2014 році в розмірі 25 107,77 гривень і зазначена довідка видана головним бухгалтером ОСОБА_2 , а керівник відмовився її підписувати.

У відзиві на позов відповідач зазначав, що поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаді заступника директора не є можливим, оскільки відповідно до наказу МО України №13 від 12.01.2018 року «Про ліквідацію державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд» відповідач ліквідується, однак наказом Міністра оборони України № 298 від 26.06.2018 року «Про визнання таким, що втратив чинність, наказ Міністерства оборони України від 12.01.2018 року №13» визнано таким, що втратив чинність наказ Міністерства оборони України від 12.01.2018 року №13 «Про ліквідацію Державного підприємства Міністерства оборони України «Південьвійськбуд».

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

У відзиві на апеляційну скаргу представник ДП просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи:

Судом першої інстанції правильно застосований строк позовної давності.

Наказом підприємства від 08.02.2016 року № 15 «Про результати службового розслідування» ОСОБА_1 оголошено догану, але враховуючи, що на час проведення розслідування ОСОБА_1 на підставі наказу від 04.02.2016 року №10 о/с знаходився у частині щорічної відпустки, визначено ознайомити його із наказом після виходу з відпустки.

19.02.2016 року, в день виходу ОСОБА_1 з відпустки, його ознайомлено із наказом № 15 від 08.02.2016 року «Про результати службового розслідування», який також було зачитано вголос. Однак ОСОБА_1 відмовився надавати пояснення та ставити особистий підпис про ознайомлення із наказом.

На час розгляду справи в суді першої інстанції у штатному розкладу ДП була відсутня посада заступника директора, у зв`язку з її виключенням зі штатного розкладу відповідно до наказу № 95 о/с від 12.10.2015 року. У зв`язку зі зменшенням в ДП обсягу будівельних робіт та збитковістю підприємства, скорочено 2 посади заступника директора, зокрема посада заступника директора ОСОБА_1 ..

Того ж дня ОСОБА_1 під підпис попереджений про звільнення з 14.12.2015 року з ініціативи адміністрації за п.1 ст.20 КЗпП України.

У зв`язку зі скороченням посади, яку займав позивач, 16.10.2015 року видано наказ по підприємству № 98 о/с від 16.10.2015 року, відповідно до якого заступника директора ДП ОСОБА_1 переведено на неповний робочий тиждень.

Отже, ОСОБА_1 мав бути звільнений ще 14.12.2015 року, відповідно до наказу № 95 о/с від 12.12.2015 року, однак з невідомих підстав, апелянт залишився працювати на підприємстві.

Відповідно до акту ДП від 04.03.2017 року, при звільненні ОСОБА_1 не забрав свою трудову книжку, хоча відповідач надавав її апелянту ще у день звільнення, що підтверджується також актом від 22.03.2017 року, де зазначається, що до 22.03.2017 року ОСОБА_1 відмовлявся забирати свою трудову книжку з підприємства, у зв`язку із чим йому надсилалися численні повідомлення з проханням забрати свою трудову книжку.

Апелянт стверджує, що відповідач не розрахувався з ним по всім належним йому на день звільнення платежам, а суд незаконно та необґрунтовано відмовив у стягнення заборгованості. Розрахунки, здійснені апелянтом на підставі довідки ДП № 211 від 17.10.2017 року про середню заробітну плату ОСОБА_1 , в якій зазначена середньомісячна заробітна плата у розмірі 117,51 гривень не враховують те, що відповідно до наказу по підприємству від 16.10.2015 року № 98 о/с ОСОБА_1 переведено на неповний робочий тиждень: понеділок, середа, п`ятниця, а отже нарахування заробітної плати без врахування цього наказу є неправильним. Крім того, апелянтом не врахована довідка від 20.04.2018 року № 117 де зазначається, що середньомісячний заробіток ОСОБА_1 складає 49,80 гривень.

З ОСОБА_1 був проведений розрахунок при звільненні у день звільнення 02.03.2016 року, що підтверджується даними бухгалтерського обліку та первинними бухгалтерськими документами.

Довідка № б/н від 26.02.20218 року, яка надана апелянтом до суду, відповідачем не видавалась, що підтверджується відсутністю підпису керівника, відбитку печатки підприємства та іншими обов`язковими для зазначення реквізитами.

Відповідно до посадової інструкції головного бухгалтера ОСОБА_2 , остання не мала повноважень на одноособове підписання та видачу такої довідки ОСОБА_1 , а отже навіть у разі її видачі головним бухгалтером відповідача без відома керівництва, така довідка не може бути офіційною і стосовно інформації, яка в ній міститься та її відповідність даним бухгалтерської звітності, ДП відповідальності не несе. Тому довідка № б/н від 26.02.2018 року не може бути доказом по даній справі.

У додаткових пояснення представник позивача зазначив:

Відповідно до інформації, яка є в матеріалах справи, ОСОБА_1 звільнений з посади тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «Південьвійськбуд» із записом у трудовій книжці відповідно до наказу № 20 від 02.03.2016 року. При звільненні ОСОБА_1 не був виданий наказ № 18 «Про покарання ОСОБА_1 » від 02.03.206 року. Оскільки відповідач не надавав необхідних документів, навмисно зволікав з їх видачею, позивач у позові зазначив лише про скасування наказу № 18 «Про покарання ОСОБА_1 » від 02.03.2016 року.

Розуміючи, що у відповідача існує ще і наказ № 20 від 02.03.2016 року, позивач у позові вказав, що з ненаданням відповідачем документів «… змушений звернутися до суду за захистом своїх прав з первісним позовом, до якого буде надано доповнення…»

Для оскарження наказу № 20 від 02.03.2016 року необхідно було отримати обов`язки ОСОБА_1 , яких не було у позивача, а відповідач їх не надав.

Позивач не порушив строки позовної давності щодо вимоги про скасування наказу №20, викладеної у доповненнях №2 від 25.10.2017 року до позовної заяви від 26.04.2017 року, оскільки всі три накази є складовою цілісного єдиного трудового правопорушення. Накази №№15 та 20 неможливо розглядати окремо від наказу № 18.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 з 22.06.2012 року і до 02.03.2016 року працював в ДП на посаді заступника директора (а.с.171 т.2, а.с.196 т.1).

29.01.2016 року, наказом т.в.о. директора ДП, створено комісію для проведення службового розслідування по факту передачі нерухомого майна підприємства під заставу і неналежного ведення бухгалтерських та фінансових документів (а.с.35,36 т.1).

Наказом №15 від 08.02.2016 року «Про результати службового розслідування», ОСОБА_1 , заступнику директора ДП, за перевищення своїх посадових обов`язків оголошено догану (а.с.31-34 т.1).

Наказом №18 від 02.03.2016 року «Про покарання ОСОБА_1 », за систематичне невиконання розпоряджень т.в.о. директора підприємства та враховуючи, що до нього вже застосовувались стягнення за порушення трудової дисципліни, на підставі ст. 147 п.2 «Стягнення за порушення трудової дисципліни» КЗпП України, ОСОБА_1 , заступника директора ДП, звільнити з роботи (а.с.4,5 т.1).

Наказом №20 від 02.03.2016 року «Про звільнення з роботи», ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора за п.3 ст. 40 (за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором) КЗпП України з 02.03.2016 року, з виплатою компенсації за невикористану відпустку 81 календарний день, підстава: наказ ДП №18 від 02.03.2016 року (а.с.196 т.1).

10.01.2017 року ДП направило листа ОСОБА_1 про необхідність отримання ним трудової книжки, який він отримав 17.01.2017 року (а.с.43,44 т.1).

06.02.2017 року ОСОБА_1 подав відповідачу заяву про видачу йому копії наказу про звільнення і проведення повного розрахунку (а.с.6 т.1).

22.03.2017 року позивач ОСОБА_1 отримав трудову книжку із зіписом про звільнення на підставі наказу №20 від 02.03.2016 року. Крім того, складено акт, про вручення ОСОБА_1 22.03.2017 року трудової книжки (а.с.13,14 т.1, а.с. 60 т.2).

З 13.04.2017 року по 25.04.2017 року ОСОБА_1 проходив курс лікування у денному стаціонарі (а.с.78 т.2).

На вимогу адвоката Кириленка І.В., адвокат Реутов Б.О. 08.06.2017 року отримав у відповідача копію наказу про звільнення позивача №20 від 02.03.2016 року, посадову інструкцію ОСОБА_1 , копії наказів №15 від 08.02.2016 року та №13 від 29.01.2016 року (а.с.30 т.1).

20.04.2018 року представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності, визнання неповажними причини пропуску строку та відмову у позові ОСОБА_1 (а.с.26-28 т.2).

24.10.2017 року позивач збільшив розмір позовних вимог, доповнивши їх, зокрема, позовними вимогами про « скасування наказу №15 від 08.02.2016 року «Про результати службового розслідування» в частині оголошення догани ОСОБА_1 та наказу №20 від 02.03.2016 року «Про звільнення з роботи» (а.с.188-192 т.1).

Судом апеляційної інстанції, за клопотанням позивача витребувана довідка про заробітну плату позивача у період з 01.01.2014 року по 02.03.2016 року.

Між сторонами виникли правовідносини з припинення трудового договору, які регулюються нормами КЗпП України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові про скасування наказів № 15 від 08.02.2016 року, № 18 від 02.03.2016 року та №20 від 02.03.2016 року, поновлення позивача на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходив з того, що звільнення відповідача відбулося із порушенням норм чинного трудового законодавства, однак позивач пропустив строк для звернення до суду за захистом порушеного права. Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, суд виходив з недоведеності позовних вимог у цій частині (а.с.174-179 т.2).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині з таких підстав.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України).

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (ст. 233 ч.1 КЗпП України).

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 ч.1 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора ДП з 02.03.2016 року за п.3 ст. 40 КЗпП України (за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором), на підставі наказу №20 від 02.03.2016 року.

Трудову книжку із записом про звільнення з роботи за п.3 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу №20 від 02.03.2016 року позивач ОСОБА_1 отримав 22.03.2017 року.

Із позовом про скасування наказу №20 від 02.03.2016 року про звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 звернувся 24.10.2017 року, через 7 місяців після видачі йому трудової книжки, тобто із пропуском строку, визначеного ч.1 ст. 233 КЗпП України (а.с.188 т.1)

Суд першої інстанції, з`ясовуючи обставини звільнення ОСОБА_1 дійшов обґрунтованого висновку, що накази № 15 від 08.02.2016 року і №18 від 02.03.2016 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності належним чином не мотивовані і прийняті під час знаходження позивача у відпустці, без отримання пояснень позивача, з порушенням вимог ч.1 ст. 147 КЗпП України.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст. 147 ч.1, ст. 149 КЗпП України).

Крім того, суд правильно зазначив, що наказ №20 від 02.03.2016 року про звільнення позивача не зазначає в чому саме полягало систематичне невиконання позивачем посадових обов`язків, а також, що відповідач не отримав згоди профспілкового комітету на звільнення позивача.

Зважаючи на те, що трудову книжку із записом про звільнення на підставі наказу №20 від 02.03.2016 року позивач отримав 22.03.2017 року, а із позовом про скасування наказу №20 від 02.03.2016 року про звільнення звернувся лише 24.10.2017 року (а.с.188-192 т.1), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 пропущений строк для звернення до суду за захистом його порушених трудових прав, при цьому, відсутні поважні причини пропуску строку.

Беручи до уваги, що позивач пропустив строк для захисту його порушених прав при звільненні з підстав ст. 40 ч.1 п.3 КЗпП України відповідно до наказу №20 від 02.03.2016 року, правильним є і висновок суду про відмову у позові щодо скасування наказів №15.02.2016 року, №18 від 02.03.2016 року, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з січня 2014 року по лютий 2016 року і компенсації за невикористану відпустку суд правильно виходив з того, що довідка про середню заробітну плату за 2014 рік з нарахуваннями на суму 25 107,44 гривень (а.с.11 т.2), не є належним доказом, і, відповідно до наказу №20 від 02.03.2016 року, позивачу належить сплатити компенсацію за невикористану відпустку за 81 календарний день (а.с.196 т.1).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 78-80 ЦПК України).

Зважаючи на викладене, відсутні підстави для скасування рішення суду у частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу №18 від 02.03.2016 року, наказу №20 від 02.02.2016 року, наказу №20 від 02.03.2016 року, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та частини компенсації за невикористану відпустку.

Рішення суду у частині стягнення з відповідача на користь позивача 65 162,20 гривень у рахунок заробітку, ні позивач ОСОБА_1 , ні відповідач ДП, у встановленому законом порядку, не оскаржили.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи ОСОБА_1 у скарзі про те, що: суд не прийняв до уваги його хворобу і знаходження на стаціонарному лікуванні у період з 13.04.2017 року по 25.04.2017 року, що поважною причиною для поновлення строку; на виконання «проявлення належної дбайливості» він подавав заяви до відповідача про надання йому відповідних документів, його представник у адвокатському запиті вказав перелік документів для підготовки позову, але не отримав документів, надання документів залежало виключно від відповідача та знаходилось під його контролем; про скасування наказу №20 він зазначив у Доповненні №2 до загальних позовних вимог від 24.10.2017 року, тобто Доповнення №2 від 24.10.2017 року не є його самостійною вимогою, про що йдеться у Доповненні №2 до позовної заяви від 26.04.2017 року, у зв`язку з чим додаткові вимоги слід розглядати як первісний позов; у Додатку №3 до позовної заяви він надав обґрунтовані розрахунки заборгованості на підставі наданих документів та вимог діючого законодавства, зокрема довідка відповідача № б/н від 26.02.2018 року свідчить про отримання заробітної плати позивачем у 2014 році в розмірі 25 107,77 гривень, зазначена довідка видана головним бухгалтером ОСОБА_2 , - не заслуговують на увагу.

Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами, що позивача звільнено відповідно до наказу №20 від 02.03.2016 року. Трудову книжку із записом про звільнення відповідно до наказу №20 від 02.03.2016 року позивач отримав особисто 22.03.2017 року.

Наказ №20 від 02.03.2016 року про звільнення позивач оспорив у суді лише 24.10.2017 року, тобто через 7 місяців після видачі йому трудової книжки.

Знаходження позивача на стаціонарному лікуванні у період з 13.04.2017 року по 25.04.2017 року, у даному випадку, не є тією поважною причиною, яка перешкоджала позивачу ОСОБА_1 - 27.04.2017 року, разом із вимогами щодо скасування наказу №18 від 02.03.2016 року «Про покарання ОСОБА_1 », зважаючи на те, що 22.03.2017 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку із записом про звільнення, оспорити також і наказ №20 від 02.03.2016 року «Про звільнення з роботи».

Твердження, що додатки до позовної заяви від 24.10.2017 року, а фактично доповнення до позовної заяви від 24.10.2017 року (а.с.188-192 т.1) «не є самостійними вимогами» і їх слід розглядати як первісний позов суперечать вимогам ст. 31 ч.2 ЦПК України в редакції, чинній на час подачі доповнень до позовної заяви і на яку є посилання у доповненнях в частині того, що позивач мав право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Наведене свідчить про те, що 24.10.2017 року позивач збільшив розмір позовних вимог, доповнивши їх, зокрема, позовними вимогами про «скасування наказу №15 від 08.02.2016 року «Про результати службового розслідування» в частині оголошення догани ОСОБА_1 , а також про скасування наказу №20 від 02.03.2016 року «Про звільнення з роботи» (а.с.192 т.1).

За таких обставин, висновки суду про відсутність поважних причин щодо поновлення строку для звернення до суду відповідають обставинам справи і нормам матеріального права.

З ОСОБА_1 проведений розрахунок при звільненні у день звільнення 02.03.2016 року, що підтверджується даними бухгалтерського обліку та первинними бухгалтерськими документами.

Довідка № б/н від 26.02.20218 року, на яку посилається позивач, у встановленому порядку, відповідачем не видавалась, оскільки не містить підпису керівника і відбитку печатки підприємства і з цих підстав обґрунтовано не визнається відповідачем (а.с.11 т.2).

Доводи представника відповідача у відзиві на скаргу щодо відсутності доказів про поважність причин пропуску строку для звернення суду і відсутність доказів на підтвердження заборгованості по заробітній платі прийняті до уваги судом апеляційної інстанції і є підставою для відхилення скарги.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Оскільки позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав в частині скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також не довів вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за 2014-2016 року та стягнення компенсації за відпустку, відсутні підстави для ствердження про порушення прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3, ч.7 ЦПК України).

Позивач звільнений від сплати судових витрат, тому судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року у частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо скасування наказу №18 від 02.03.2016 року, наказу №20 від 02.02.2016 року, наказу №20 від 02.03.2016 року, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 02.08.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Є.С. Сєвєрова

Г.Я. Колесніков