ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1814/19
Провадження № 2/210/1268/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"28" листопада 2019 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Хлистуненко О.В.

секретаря судового засідання Недолуги Л.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільного майна, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спільного майна. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 30.05.1997 року, який було розірвано 27.09.2011 року. Після розлучення з відповідачем, 07.11.2014 року вона уклала шлюб з ОСОБА_3 та змінила прізвище на ОСОБА_4 . За час шлюбу з відповідачем було набуте спільне майно, зокрема квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу ухвалив рішення від 08.04.2014 року, згідно з яким визначено, що вона та відповідач володіють по 1/2 частини двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та по 1/2 гаража №22-3 у гаражному кооперативі «Серпантин» по вул. Балхаській, 1 м. Кривого Рогу, а також згідно з яким було передано у володіння та користування і визнано за відповідачем право власності на автомобіль ВАЗ 21093 ЗНГ, АЕ1918ЕА, а їй визначено отримати компенсацію вартості частки цього автомобіля у розмірі 8218,00 грн. Згідно із рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2014 року вона є власницею 1/2 частини двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , гаража № АДРЕСА_2 у АДРЕСА_3 кооперативі «Серпантин» по АДРЕСА_4 , а також відповідачу та їй кожному з них було виділено по 1/2 частці автомобіля ВАЗ 21093 ЗНГ, д/н. НОМЕР_1 , та визнано за кожним із них право власності по 1/2 зазначеного автомобіля. Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 16.10.2018 року їй було виділено в користування житлову кімнату площею 11,04 кв.м. в кв. АДРЕСА_5 . Відповідач після винесення судового рішення вселився в квартиру та фактично вигнав її з квартири, незважаючи на те, що вона є співвласницею цієї квартири. Відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири, та не допускав її до користування квартирою, особистими речами, які залишилися в квартирі. Вона зверталася до Металургійного ВП стосовно самоправних дій відповідача, але за результатами перевірки було рекомендовано звернутися безпосередньо до суду в цивільному порядку. Тому, просить суд усунути перешкоди у користуванні спільним майном шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Позивач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без її участі, позовні підтримала та просила суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з`явились, представник відповідача надала суду заяву про проведення підготовчого судового засідання за її відсутності. Позовні вимоги визнала.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, у випадку визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження.

Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.05.1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ОСОБА_8 укладено шлюб, свідоцтво видано відділом РАГС виконкому Дзержинської районної Ради народних депутатів міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис №177 (а.с. 8).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірвано 27.09.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, видане Дзержинським відділом державної РАЦС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №72 (а.с. 9).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.04.2014 року виділено ОСОБА_2 зі спільного сумісного майна подружжя 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 , визнавши за ним право власності на дану частку; виділено ОСОБА_8 зі спільного сумісного майна подружжя 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 , визнавши за нею право власності на дану частку. Залишено в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ванну кімнату, кухню, балкон та інші підсобні приміщення, які розташовані в квартирі АДРЕСА_5 (а.с. 14-21).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.12.2014 року, вище наведене рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 08.04.2014 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04.09.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення. Яким зокрема, виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_8 кожному по1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 43,02 кв.м., житловою площею 29,28 кв.м., визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частки цієї квартири (а.с. 22-28).

07.11.2014 року ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, внаслідок чого прізвище після реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_4 », свідоцтво видано Дзержинським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 635 (а.с. 10).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.10.2018 року, виділено ОСОБА_2 у користування житлову кімнату площею 18,24 кв.м в квартирі АДРЕСА_5 . У загальному користуванні залишено коридор, вбиральню, ванну кімнату та вбудовану шафу, балкон. Виділено ОСОБА_1 у користування житлову кімнату площею 11,04 кв.м в квартирі АДРЕСА_5 . У загальному користуванні залишено коридор, вбиральню, ванну кімнату та вбудовану шафу, балкон. Рішення суду не оскаржено та набрала законної сили 16.11.2008 року (а.с. 29-32).

Проте, як стверджує позивач, після наведеного вище рішення суду, відповідач вселився в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та змінив замки на вхідних дверях квартири, внаслідок чого позбавив співвласника у користуванні спільним майном та особистими речами.

З листа Металургійного ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 31.12.2018 року №48.1/2-5055ЄО слідує, що ОСОБА_1 зверталась до відділу поліції з приводу дій ОСОБА_2 , внаслідок чого була проведена перевірка, за результатами якої ознак кримінального правопорушення не виявлено. Роз`яснено порядок оскарження прийнятого рішення (а.с. 33).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно з ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року №475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

За правилами ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Зазначена норма Закону передбачає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість.

Водночас, у разі виникнення конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

За вимогами ч. 1,2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням прана володіння.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у цивільній справі 454/2025/15, 61-46621ск18.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги визнала, судом встановлено, що наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, та визнання представником відповідача позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

На підставі вищевикладеного, порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення ОСОБА_2 перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності по 1/2 ідеальної частки за кожним, шляхом вселення ОСОБА_1 .

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений при зверненні до суду в розмірі 768,40 грн., розмір якого визначено Законом України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. ст. 316, 317, 219, 356, 358, 369, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 133, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільного майна задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні спільним майном, шляхом вселення ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 768 /сімсот шістдесят вісім/гривень 40 /сорок/ копійок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О. В. Хлистуненко