Справа № 354/411/19
Провадження по справі № 2/354/418/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

29 липня 2019 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді: Польської М.В.

при секретарі: Савчук М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Яремчанського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «КРОК 25», про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

28.05.2019 р. ОСОБА_5 звернулася до Яремчанського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про втрату права на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 01.07.2019 р. до участі у даній справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «КРОК 25»,як балансоутримувача даного будинку, оскільки позивач не є власником квартири, а є її наймачем.

Позивач просила позов задовольнити, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечила проти заочного розгляду справи.

Відповідачі двічі в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час розгляду справи відповідно до закону, про причину своєї неявки суду не повідомили. За письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ЦПК України. Небажання відповідачів надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем.

Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

04.11.1985 року батьку позивача - ОСОБА_6 було видано ордер №22 на кв. АДРЕСА_1 (а.с.7, 8-10). На той час в квартирі були зареєстровані позивач, її мати ОСОБА_7 та брат позивача ОСОБА_8 . В подальшому батьки позивача розлучилися і наймачем вказаної квартири стала мати - ОСОБА_7 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_9 (а.с.13), а ІНФОРМАЦІЯ_2 . - брат ОСОБА_10 (а.с.14).

Ще 04.12.1986 р. мати позивача зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 , в зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_11 », та зареєструвала його в кв. АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 . народився відповідач ОСОБА_2 (а.с.16), місце проживання якого також зареєстрували у вказаній квартирі.

Рішенням Яремчанського міського суду від 13.05.2004 року шлюб між матір`ю позивача та ОСОБА_11 був розірваний, а ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 - помер (а.с.17).

В 2010 р. відповідач по справі ОСОБА_2 одружився, і з часу одруження у квартирі АДРЕСА_1 не проживав, тільки був зареєстрований, а також зареєстрував місце проживання своєї дружини та їх дочки - відповідачів 2 та 3 по справі (а.с.18). Фактично з 2010 р. відповідачі проживали у будинку відповідача 2 в смт.Делятин і ніколи не сплачувати комунальні послуги за кв. АДРЕСА_1 , не приймали жодної участі в утриманні квартири, не мають у ній особистих речей, не цікавляться квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_5 . мати позивача - ОСОБА_13 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 26.10.2018 р. (а.с.19).

З того часу основним наймачем квартири стала позивач. Разом із нею на час звернення до суду у квартирі прописані та проживають її діти - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також зареєстровані брат позивача разом із його сім`єю - відповідачі по справі, що підтверджується довідкою (а.с.47), проте останні не проживають у квартирі з 2010 р. (а.с.24).

Договір найму врегульований нормами гл.59 ЦК України.

При цьому, нормами ЖК України врегульоване питання тимчасової відсутності наймача чи членів його сім`ї та збереження за ними відповідних прав на житло.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані ЖК та ЦК України.

Так, за ст.71,72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням) суд з`ясовує причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

В матеріалах справи містять два докази які суперечать одне одному, Так, згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України (а.с.34), місцем реєстрації відповідача ОСОБА_3 є АДРЕСА_2 , проте згідно довідки Яремчанського МКП №1269 від 01.07.2019 р. (а.с.47), ОСОБА_3 все ж зареєстрована в спірній квартирі.

Відповідачі не звертались до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній кімнаті, не надавали доказів поважних причин своєї відсутності за зареєстрованим місцем проживання.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі не проживають більше ніж понад шість місяців у кімнаті за місцем реєстрації без поважних причин та не мають наміру там проживати, а, отже, є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: спірною кімнатою АДРЕСА_1 .

Суд звертає окрему увагу, що Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях.

Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Натомість, забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна.

З огляду на вищевикладене, є всі підстави вважати, що наразі неповнолітня дитина ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом зі своєю матір`ю, не за місцем реєстрації в спірній квартирі, а тому, з врахуванням норм ч.4 ст.29 ЦК України, саме місце проживання матері є місцем проживання неповнолітньої дитини, права якої ніяким чином на разі не порушено.

Оскільки місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків, а даним судовим рішенням батьків малолітньої дитини визнано такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_1 , тому і малолітня дитина втратила право на користування даним приміщенням.

Аналіз наведених вище норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном, позивач як користувач (наймач) житла має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування та як наслідок зняття з реєстрації.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник чи користувач має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

За вимогами ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст.16, 29 ЦК України, ст.71, 72 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 10 - 13, 81, 258, 259, 258-265, ст. 267, 268, 274-279, 280-289 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте Яремчанським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідачів.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Івано-Франківського апеляційного суду через Яремчанський міський суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (а після чого, безпосередньо до апеляційного суду).

Повний текст рішення виготовлено 30.07.2019 року.

Головуючий суддя: М. В. Польська