Справа № 357/8864/17
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Бондаренко О.В., при секретарі Бондаренко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні подання Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, стягувач: ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, -

В С Т А Н О В И В :

04.07.2019 начальник Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Соколовський О.В. звернувся до суду з даним поданням, яке обґрунтоване тим, що на примусовому виконанні у Білоцерківському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебуває виконавче провадження №55680579 від 06.02.2018 року. Провадження відкрито на підставі виконавчого листа № 2/357/3187/17, виданого 10.01.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 767 512,26 грн. та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 34 538,04 грн., всього 802 050,30 грн. Рішення суду не було виконано боржником у строк, наданий для самостійного виконання рішення суду. В процесі примусового виконання рішення суду державним виконавцем встановлено, що боржник ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 22.11.1994 року. Вказаний шлюб зареєстрований 22.11.1994 року за актовим записом № 1664 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області. У період перебування у шлюбі боржником було придбано будинок АДРЕСА_1 , який зареєстрований на праві власності за чоловіком боржника ОСОБА_3 . Будинок придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2004 року та зареєстрований 30.09.2015 15:07:24 приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Якименською Людмилою Леонідівною, номер запису про право власності 11403305. Згідно із ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ч. 1 ст. 68 СК України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя, стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. У зв`язку з цим, просив визначити частку боржника ОСОБА_2 у спільному майні подружжя, а саме в будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований на праві власності за чоловіком боржника ОСОБА_3 .

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою відео-(звуко)-записувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали подання, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, прийшов до висновку, що подання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Так, з матеріалів подання вбачається, що 10.01.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області видано виконавчий лист №357/8864/17, 2/357/3187/17/, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 767 512,26 грн. та 3 % річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 34 538,04 грн., всього 802 050,30 грн.

30.01.2018 року постановою державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кичкою Тетяною Василівною, на підставі заяви стягувача, було відкрито виконавче провадження №55680579, з примусового виконання виконавчого листа №2/357/3187/17, який виданий 10.01.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 75).

Також, постановою державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кичкою Тетяною Василівною від 20.02.2018 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 (а.с.76), що підтверджується також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.06.2019 року (а.с. 79), в якій, крім іншого, зазначено - опис предмета обтяження - накласти арешт на все нерухоме майно боржника, крім 1/2 квартири, розташованої по АДРЕСА_2 .

Також, державним виконавцем Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кичкою Тетяною Василівною, було встановлено, що згідно перевірки баз даних «НАІС ДДАІ» МВС України право власності на автотранспортні засоби за боржником не зареєстровані, що підтверджується актом державного виконавця від 20.02.2018 року (а.с. 77-78).

Відповідно до повідомлення Білоцерківського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області №16.2-32/1925 від 25.04.2018 року (а.с. 81), Білоцерківський МВ ДВС повідомлено про наявність актового запису про шлюб №1664 від 22.11.1994 року складений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Однак, не повідомлено про відсутність актових записів про розірвання шлюбу.

Також, з матеріалів подання вбачається, що 19.04.2019 року до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області надійшла заява стягувача ОСОБА_1 про виділення частки у майні подружжя стосовно житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №170030175 від 11.06.2019 року (а.с. 83-85), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, житловий будинок загальною площею 125,7 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке включає складові частини: ганок а, мансарду житлову Амс, сарай Б, погріб під частиною будівлі б/п, убиральню В, хвіртку 1, огорожу 2, вимощення, 3, належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, зареєстрований за № 3207 від 27.08.2004 року посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М.

Згідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено і у ст.18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконанню рішень інших органів - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень тау спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, порядок захисту прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з додержанням вимог процесуального закону щодо допустимості засобів доказування.

Відповідно до ст. 370 ЦК України, якою регулюється питання про виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, передбачено, що співвласники спільної сумісної власності, як і співвласники спільної часткової власності мають право на виділ у натурі частки із спільного майна з тією лише різницею, що учасники першої не мають завідомо визначених ідеальних часток у праві спільної власності, а відтак, вони мають бути передусім визначені, після чого стає можливим виділ частки в натурі. При визначені розміру часток співвласників у спільній сумісній власності вважається, що вони є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду.

З договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.08.2004 року, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Мельничук І.М. (а.с.88-89), вбачається, що придбано житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , право приватної власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_3 27.08.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Однак, в договорі відсутні відомості щодо заяви від ОСОБА_2 про згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 зазначеного вище житлового будинку за ціну та на умовах вказаних в договорі.

Також, ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду України від 24.10.2018 року у справі №214/1520/15-ц.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №170030175 від 11.06.2019 року (а.с. 82-85), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, житловий будинок загальною площею 125,7 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває в іпотеці, згідно договору іпотеки №1187 від 30.09.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л., рішення про державну реєстрацію обтяження №24914132 від 30.09.2015 року. Іпотекодержателем згідно даного договору є ОСОБА_5 , іпотекодавцем (боржником) є ОСОБА_3 , в рахунок виконання основного зобов`язання в розмірі 1 076 377,00 грн., згідно договору позики №1186 від 30.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименською Л.Л.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, та актуальної інформації зі спеціальної розділу, постановою головного державного виконавця Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кравчук А.О. від 13.02.2018 року, у виконавчому провадженні №55789362, було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 , а саме 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: 1) право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; 3) наявна письмова згода заставодержателя.

За загальним правилом, установленим у ч. 1 ст. 366 і ч. 1 ст. 371 ЦК України, питання про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за позовом кредитора. Відповідно до зазначених норм права у разі виникнення у власника боргового зобов`язання кредитор вправі звернутись з позовом до суду про виділ частки в спільному майні в натурі для звернення на нього стягнення, але тільки за умови, що у власника -боржника недостатньо для цього іншого майна.

Аналогічне правило міститься і в ч. 1 ст. 73 СК України щодо звернення стягнення на майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, це питання, за загальним правилом, вирішується судом у порядку позовного провадження.

Тому, виходячи з наведених норм цивільного законодавства, наданих суду копій документів, судом не встановлено тих обставин, що державним виконавцем вживалися заходи щодо встановлення в боржника коштів у гривнях чи в іноземній валюті, інших цінностей, у тому числі коштів на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, рахунків в цінних паперах у депозитарних установах, а також щодо встановлення в боржника іншого рухомого майна чи конкретних предметів (меблі, оргтехніка, побутова техніка тощо), на які необхідно в першу чергу звернути стягнення на погашення заборгованості згідно виконавчого документу.

Крім того, відповідно до п.10 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову, однак, державним виконавцем¬ не¬ надано¬ доказів¬ на¬ підтвердження¬ того,¬що¬ ним ¬попередньо здійснено¬ опис ¬спільного ¬з¬ боржником¬ майна ¬у¬ виконавчому провадженні¬ та¬ не¬ надано¬ акту ¬опису¬ спільного майна, подача¬ яких¬ до¬ суду є¬ обов`язковою для¬ визначення ¬частки ¬боржника¬ у¬ ньому.

Отже, враховуючи, що матеріали подання не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рушенням суду, не містять відомостей ані щодо здійснених виконавчих дій державним виконавцем (зокрема, щодо стягнутих коштів або іншого майна боржника в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом, опису та арешту виявленого майна боржника), ані щодо грошових коштів на інших цінностей, необхідних для виконання за виконавчим документом зобов`язань із вимогою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд приходить до висновку, що подання Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, не підлягає до задоволення.

Крім того, з огляду на вищезазначені обставини,беручи до уваги те,що розмір часток управі спільної часткової власності визначається відповідно до участі кожного у придбанні цього майна,що можливо вирішити лише в позовному провадженні, тому, суд вважає, що питання щодо належності ОСОБА_2 1/2 частки у спільному майні подружжя є спірним, а тому визначення її частки може бути вирішено тільки в порядку позовного провадження.

Керуючись ст. 353, 441 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволені подання Білоцерківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, стягувач: ОСОБА_1 , боржник: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Повний текст ухвали складено 30.07.2019 року.

СуддяО. В. Бондаренко