ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №577/2560/19

Номер провадження 22-ц/816/5112/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_2 адвоката Прокоп`євої Марини Аполонівни на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року в складі судді Гетьмана В.В., постановлене у м. Конотоп, повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у червні 2019 року, позивач просила суд усунути перешкоди, які створює їй відповідач у здійсненні права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із вказаної квартири та зняття її з реєстрації в ній.

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач була співмешканкою її брата ОСОБА_3 та була зареєстрована разом з ним у належній ОСОБА_3 на праві приватної власності квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після смерті ОСОБА_3 позивач успадкувала вищевказану квартиру. У зв`язку з необхідністю розпорядитися вищевказаною квартирою, позивач звернулася до відповідача та просила її добровільно виселитися із вказаної квартири, однак остання відмовилася. Вказує, що внаслідок припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім`ї на користування цим будинком. Зазначає, що проживання та реєстрація відповідача у вищевказаній квартирі створює перешкоди позивачу у здійсненні її права приватної власності.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року позов задоволено.

Вирішено усунути перешкоди, які створює позивачу відповідач у здійсненні права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із вказаної квартири та зняття її з реєстрації.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1536 грн. 80 коп. судового збору та 3500 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не звернув увагу на те, що вона є літньою одинокою жінкою, пенсіонеркою, яка прожила у вказаній квартирі більше 17 років на законних підставах. Вказує, що вона має хронічні захворювання, а тому суд протиправно виселив її на вулицю враховуючи наближення зими. Також не погоджується з сумою стягнутих з неї судових витрат.

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Прокоп`єва Марина Аполонівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення судових витрат та ухвалити в цій частині нове, яким зменшити їх розмір.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу повинен виходити із критерії розумності та реальності витрат. Зазначає, що робота адвоката позивача у даній справі не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, адже в позові містяться посилання на безспірні норми права. Крім того, при встановленні розміру гонорару враховується і фінансовий стан клієнта. Сплата позивачем грошових коштів в сумі 2000 грн. не підтверджується жодним фінансовим документом та є завищеною. Вказує, що за 46 хвили роботи адвоката в суді на його користь стягнуто 1500 грн. 00 коп. в той час як година його роботи при складанні позову коштувала лише 700 грн. 00 коп.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідач та її представник в судовому засіданні апеляційні скарги підтримали і просили їх задовольнити.

Представник позивача проти апеляційних скарг заперечила, вважає рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_2 адвоката Прокоп`євої Марини Аполонівни підлягає частковому задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є членом сім`ї померлого ОСОБА_3 , що був власником квартири, але не є членом сім`ї позивача яка стала власником квартири після смерті ОСОБА_3 . Крім того, позивач не надавала згоду на використання належного їй житла для проживання відповідача. Водночас, право членів сім`ї власника користуватися жилим приміщенням існує за наявності у власника права власності на це майно, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів сім`ї на користування цим житлом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Також суд вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем витрати на одержання правничої допомоги, яка була надана у вигляді послуг по складанню позовної заяви вартістю 2000 грн. 00 коп. та участі представника позивача в трьох судових засіданнях тривалістю по 46 хв. кожне, з визначенням загальної вартості такої участі в розмірі 1500 грн. 00 коп.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком місцевого суду виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Вказані обставини були також встановлені рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.03.2019 року по справі № 577/1782/18, яке набрало законної сили (а.с. 5-7). Встановлення вказаних обставин було необхідно відповідачу для реалізації її спадкових прав на спадкування після померлого ОСОБА_4 .

Також з довідки виконавчого комітету Конотопської міської ради від 05.06.2019 року за № 2788 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані разом за адресою: АДРЕСА_2 по день смерті ОСОБА_4 (а.с. 15).

Пізніше, спадщину, яка складалася з квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 прийняла сестра померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , як спадкоємець другої черги за законом. (а.с. 12- 14).

Разом з цим, із Свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Л.В. Пастушенко вбачається, що квартира, яку успадкувала позивач ОСОБА_1 перебувала у власності померлого ОСОБА_3 на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого 16.09.1993 року Конотопським заводом «мотор деталь» згідно з наказом від 16.09.1993 року № 65, який виданий 23.01.2018 року відділом комунального майна Конотопської міської ради Сумської області.

Відповідно ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач користувалася спірною квартирою на підставі сервітуту, який був встановлений на підставі усної домовленості між нею та померлим спадкодавцем ОСОБА_3 , який надав згоду на встановлення такого сервітуту, про що свідчить також реєстрація відповідача у спірній квартирі, встановлення якої неможливе без згоди власника такої квартири.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до статті 4 ЖК УРСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Частиною 4 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Із довідки КП Конотопське МБТІ від 23.09.2019 року № 838 вбачається, що за відповідачем на праві приватної власності будинок (квартира, будинковолодіння) не зареєстровані.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 Житлового кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. За правилами ч.2 ст. 109 ЖК Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК Української РСР підстави для позбавлення права на житло.

Також, при вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Згідно із статтею 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом також закріплене у ст. 405 ЦК України.

Водночас, відповідно до статті 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. (ч. 1 ст. 319 ЦК України)

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач та позивач родинними зв`язками між собою не пов`язані. Таким чином, фактично право власності на спірну квартиру перейшло в порядку спадкування до позивача, членом сім`ї якого відповідач не являється.

Частино 1 статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Статтею 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири). Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру). При цьому, передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника частині збереження права користування житловим приміщенням членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів сім`ї колишнього власника на користування цим житлом. З огляду на те, що відповідачем всупереч ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано доказів того, що позивач ставши власником оскаржуваної квартири надала їй згоду на користування даною квартирою, та вимагає усунення перешкод у здійсненні права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із вказаної квартири та зняття відповідача з реєстрації в ній, колегія суддів приходить до висновку про припинення у відповідача права на користування спірною квартирою.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції стосовно розміру стягнутих з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача. У разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Пунктами 1, 3 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 138 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 4 ст. 138 ЦПК України).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції погодився з вартістю складання позовної заяви в сумі 2000 грн. 00 коп. Разом з тим, із змісту позовної заяви вбачається, що вона є незначною за обсягом, та не вимагає значних зусиль та витрат часу на її підготовку. Також, колегія суддів звертає увагу на те, що наданий позивачем акт виконаних робіт по наданню йому правової допомоги від 09.10.2019 року (а.с. 44) всупереч п.2 ч.4 ст. 137 ЦПК України, не містить розрахунку часу, витраченого представником позивача на представництво інтересів останнього в суді, а тому колегія суддів вважає, що стягнутий на користь позивача розмір витрат на представництво його інтересів в суді в сумі 1500 грн. 00 коп. є завеликим.

За змістом частин 1,3 ст. 136 ЦПК України вбачається що суд, враховуючи майновий стан сторони, у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Колегія суддів враховує, що відповідач є пенсіонером, отримує невеликий розмір пенсії, що становить 2000 грн. (а.с. 59), а тому вважає за можливе, з урахуванням принципу розумності, змінити розмір стягнутих з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, зменшивши його суму до 1000 грн.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині зменшення стягнутої з відповідача суми судових витрат на професійну правничу допомогу до 1000грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та її представника адвоката Прокоп`євої Марини Аполонівни задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 жовтня 2019 року в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшив суму до 1000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко