Номер провадження: 22-ц/813/1483/19
Номер справи місцевого суду: 520/5887/16-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2018 року у складі судді Бескровного Я.В.,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та, з урахуванням останньої редакції позовних вимог, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати договір купівлі-продажу квартири від 12.02.2016 недійсним, скасувавши право власності на цю квартиру за ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 18.02.2008 у період перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 відповідно до договору інвестування будівництва житла від 28.08.2005 та договору бронювання житла від 11.03.2008 придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , яка у березні 2016 продала її ОСОБА_3 згідно з договором від 12.02.2016.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2018 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просили скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_3 не є матір`ю ОСОБА_2 , між ними відсутні будь-які інші родинні зв`язки. На момент укладення спірного договору було чинним та не оскаржувалось заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2015, яким спірна квартира була визнана особистою приватною власністю ОСОБА_2 Квартира придбана за власні кошти ОСОБА_2 . Починаючи з 1993 року ОСОБА_1 не отримував доходів, ніде не працював, не займався підприємницькою діяльністю та не отримував будь-якого іншого заробітку. ОСОБА_3 і ОСОБА_2 дійсно мали намір створення правових наслідків у формі передання ОСОБА_3 право власності на спірну квартиру, про що зазначено у п.10 спірного договору. Право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 , квартира їй передана. Отже, ОСОБА_3 є добросовісним набувачем права власності на спірну квартиру та вона не може бути в неї витребувана. Факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для його віднесення до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

18.10.2018 ОСОБА_1 надав суду відзив на скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення - без змін.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2018 внесено виправлення в рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.02.2018 у справі №520/5887/16. Вказано вважати правильним прізвище відповідача ОСОБА_2 як « ОСОБА_4 » замість « ОСОБА_5 »; в третьому абзаці резолютивної частини рішення суду вказано вважати правильним номер будинку «32» замість «12»; виключено з абзацу 10 мотивувальної частини рішення словосполучення «зі своєю матір`ю».

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу та їх представників, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з квітня 1990 року.

28.10.2005 між ТОВ «Стикон» та ОСОБА_6 укладено договір інвестування будівництва житла в м. Одеса.

28.08.2009 між ТОВ «Стикон» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду до договору інвестування будівництва житла в м. Одесса.

За актом прийому передачі від 19.03.2010 ТОВ «Стикон» передало ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

05.08.2010 Одеською міською радою ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

12.02.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2016 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14.03.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2015 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 скасовано. В позові відмовлено. Вказане рішення суду апеляційної інстанції не скасоване.

Згідно з ч. 4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на встановлені факти судовим рішенням та враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає вказані обставини преюдиційними для вирішення даної справи щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, відтак такими, що додатковому доведенню не підлягають.

Обґрунтовуючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, позивач послався на ч. 3 ст.215 ЦК України за умовами якої, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 12.02.2016 погодили всі його істотні умови. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. та зареєстрований в реєстрі №2-32.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про недобросовісність дій покупця, її обізнаність про форму власності та сімейний стан продавця, а тому відсутні підстави вважати наявність недобросовісності дій ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного правочину.

Твердження позивача про те, що вартість квартири за договором бронювання житла становила 487931 грн., проте за договором купівлі-продажу її вартість становить 149800 грн. до уваги судом апеляційної інстанції не приймається, оскільки вказана оціночна вартість квартири, відповідно до п.3 договору, визначена за звітом про оцінку майна, виданого МПП «Експерт» 10.02.2016.

Інших посилань та доказів, які могли б свідчити про недійсність спірного правочину, в тому числі передбачених частинами першою- третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України позивачем не надано.

За таких обставин вимога позивача про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволенню не підлягає.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та, задовольняючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним, вказав про те, що договір вчинено відповідачами без наміру створення правових наслідків, а тому він є фіктивним (ст.234 ЦК України).

Отже, суд вийшов за межі позовних вимог позивача, оскільки таких підстав визнання договору недійсним позивачем не зазначалось.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі- продажу від 12.02.2016 квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасуванню. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі- продажу від 12.02.2016 квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2018 року в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу від 12.02.2016 квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 12.02.2016 квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 25 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: