ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/1416/19
Провадження № 22-ц/4820/2057/19
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.,

з участю представниці позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 , третя особа Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницького, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення зі службового житла без надання іншого жилого приміщення за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 вересня 2019 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року Військова частина НОМЕР_1 (далі В/ч НОМЕР_1 ) звернулася до суду з позовом, третя особа Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницького (далі КЕВ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення зі службового житла без надання іншого жилого приміщення.

В/ч НОМЕР_1 зазначила, що ОСОБА_2 проходив військову службу на посаді командира В/ч НОМЕР_1 . Рішенням житлової комісії В/ч НОМЕР_1 від 5 січня 2006 року №57 ОСОБА_2 на склад сім`ї з 4 осіб, у тому числі: він, дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 , - надана службова квартира АДРЕСА_1 . Відповідачі вселилися у цю квартиру на підставі ордера на жиле приміщення №356 від 7 лютого 2006 року, виданого згідно рішення Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 26 січня 2006 року №35. У 2018 році ОСОБА_2 переведено до нового місця служби, розташованого в іншому населеному пункті, та виключено зі списків особового складу В/ч НОМЕР_1 . Відповідачі забезпечені постійним житлом у м. Луцьку та зобов`язані звільнити займане ними службове жиле приміщення, разом із тим, вони відмовляються залишити квартиру.
За таких обставин В/ч НОМЕР_1 просила суд виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зі службового житла квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 вересня 2019 року в позові В/ч НОМЕР_1 відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 більше десяти років і не забезпечений житлом за новим місцем служби, внаслідок чого його сім`я не може бути виселена зі службової квартири без надання іншого жилого приміщення. Забезпечення ОСОБА_2 постійним житлом у м. Луцьку не має правового значення для вирішення спору, а виселення відповідачів із займаного ними житлового приміщення призведе до непропорційного втручання у їх право на житло.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі В/ч НОМЕР_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 разом із сім`єю був забезпечений службовим житловим приміщенням лише на період проходження ним військової служби у В/ч НОМЕР_1 , а тому після переміщення ОСОБА_2 по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, відповідачі зобов`язані звільнити займане житло. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підлягають виселенню зі службової квартири без надання іншого жилого приміщення, а втручання у їх право на житло є допустимим, оскільки таке втручання переслідує легітимну мету забезпечення інших військовослужбовців службовим житлом.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 2 лютого 2005 року до 2 лютого 2018 року ОСОБА_2 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 та перебував на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, за місцем служби.

Рішенням Виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 26 січня 2006 року №35 затверджено рішення житлової комісії В/ч НОМЕР_1 від 5 січня 2006 року №57 про надання ОСОБА_2 на склад сім`ї з 4 осіб, у тому числі: він, дружина ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 , - службового житла квартири АДРЕСА_1 , без зняття з квартирного обліку.
На підставі ордера на жиле приміщення №356 від 7 лютого 2006 року відповідачі вселилися в указану квартиру.
Згідно наказу начальника Генерального штабу Головнокомандуючого Збройних Сил України №49 від 2 лютого 2018 року ОСОБА_2 переведено до нового місця служби Військової частини НОМЕР_2 м. Вінниці (далі В/ч НОМЕР_2 ).

Наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 18 березня 2018 року №62 (по стройовій частині) ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

З 28 серпня 2018 року ОСОБА_2 проходить військову службу у Харківському національному університеті повітряних сил ім. Івана Кожедуба.

Під час проходження військової служби у В/ч НОМЕР_2 м. Вінниці та у Харківському національному університеті повітряних сил ім. Івана Кожедуба Коваленко М.М. не був забезпечений постійним житлом.

На теперішній час відповідачі продовжують користуватися квартирою АДРЕСА_1 .

Застосовані норми права

Частинами 1 і 3 статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Із положень ст. 125 ЖК Української РСР слідує, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Як передбачено п. 1 ст. 12 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року №1081 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі Порядок).

Відповідно до п. 7 Порядку військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

За змістом п. 14 Порядку службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні.

Згідно п. 19 Порядку у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проходив військову службу у В/ч НОМЕР_1 , яка виділила йому службове житлове приміщення, понад десять років. Сім`я ОСОБА_2 потребує поліпшення житлових умов і перебуває на квартирному обліку, а за новим місцем служби ОСОБА_2 не був забезпечений постійним житлом.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачі не можуть бути виселені зі службової квартири без надання іншого жилого приміщення.

В/ч НОМЕР_1 не надала таке приміщення для відселення відповідачів, а тому її позов є безпідставним і не може бути задоволений.

При цьому суд обґрунтовано відхилив доводи В/ч НОМЕР_1 про забезпеченість сім`ї ОСОБА_2 житлом у м. Луцьку, оскільки ця обставина не має правового значення для правильності вирішення спору.

Доводи В/ч НОМЕР_1 про те, що мають місце підстави для виселення відповідачів із займаної ними службової квартири без надання іншого жилого приміщення, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Щодо застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини як джерело права, та врахування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду

Згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Connors v. the United Kingdom», заява № 66746/01, п. 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine» (заява № 19009/04, п. 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Статті 124-125 ЖК Української РСР передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Отже, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у справі №653/1096/16-ц звернула увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Karakutsya v. Ukraine», заява №18986/06, п. 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у «Zehentner v. Austria», заява №20082/02, п. 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Stankova v. Slovakia», заява №7205/02, пп. 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 5 січня 2000 року у справі «Beyeler v Italy», заява №33202/96, п. 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року у справі «Dakus v. Ukraine» (заява №19957/07), від 2 березня 2011 року «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine» (заява №30856/03), від 17 травня 2018 року «Sadovyak v. Ukraine» (заява №17365/14).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) дійшла висновку про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Посилання В/ч НОМЕР_1 на правові позиції, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року (справа №653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18) щодо застосування норм права до спірних правовідносин, є безпідставними, оскільки в цій справі та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, В/ч НОМЕР_1 не обґрунтувала належним чином мету, яку вона переслідувала, звернувшись до суду із позовом про виселення сім`ї ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем із вислугою більше десяти років, що проходить військову службу в іншій місцевості, без надання іншого жилого приміщення, а також не довела співмірність такого виселення відповідній меті, із урахуванням встановлених у цій справі обставин.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що позов В/ч НОМЕР_1 є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 30 вересня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 6 грудня 2019 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ А.В. Купельський

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції Сагайдак І.М.
Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 44