Справа № 758/8097/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/1260/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Таргоній Д.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1. Свій позов мотивувала тим, що на підставі ордеру від 1988 р. вона є користувачем вищевказаної квартири. Зазначений ордер було отримано на неї, її чоловіка та двох дітей, одним з яких є відповідач ОСОБА_1. В подальшому дочку відповідача ОСОБА_3 було також зареєстровано за цією адресою. Ще у 2005 році ОСОБА_1 разом з сім'єю добровільно виїхав з квартири та проживає за іншою адресою, побудувавши із своєю дружиною у місті Гостомелі власний будинок. Оскільки відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, просила визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року позов задоволений повністю.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та винести нове рішення про відмову в задоволенні позову. Свою скаргу обґрунтував тим, що судом не повно встановлені всі обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи. Так, встановивши факт непроживання відповідача у спірній квартирі, суд не встановив причини такого непроживання, хоча воно викликане тривалим конфліктом з позивачем. Крім того, спірна квартира є неприватизованою та належить на праві власності Подільський районній в місті Києві державній адміністрації, яка (а не позивач) і має право на звернення до суду з такого роду позовами. Окремо зазначає, що ухвалюючи рішення про визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування квартирою, суд розглянув справу у відсутність органу опіки та піклування. При цьому не було розглянуте питання подальшого проживання та реєстрації неповнолітньої дитини при відсутності доказів наявності у неї іншого житла. Судом не взято до уваги те, що проживання відповідача в будинку разом із неповнолітньою дитиною в смт. Гостомель по вул. Вишнева 2-з на підставі договору оренди не належним підтвердженням наявності нерухомості у відповідачів. При цьому, оскільки сама неповнолітня не може самостійно обирати місце проживання, її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами. Все це судом першої інстанції залишено поза увагою, що призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, де зазначила, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду - законне та обґрунтоване, яке в повному обсязі відповідає завданню цивільного судочинства. Вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не ґрунтуються на матеріалах справи, апелянт формує свою позицію на припущеннях не надаючі належних доказів і невірно розуміє зміст норм матеріального та процесуального права, що призводить до хибного уявлення про свої порушені права. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що в ході розгляду справи було належним чином доведено факт непроживання відповідачів у спірній квартирі, яка не приватизована та належить до власності територіальної громади міста Києва, відтак на підставі положень ст. 71 ЖК України є такими, що втратили право користування житловим приміщенням. З такою позицією суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею в будинках державного і громадського житлового фонду, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, відповідач вказував насамперед на наявність поважних причин непроживання відповідачів в спірній квартирі. За таких умов, враховуючи вищевказані положення процесуального закону, відповідачами мали б бути представлені до суду належні та допустимі докази, які б змогли підтвердити тривалу відсутність відповідачів в квартирі у зв'язку з наявністю обставин, що об'єктивно унеможливлювали таке їх проживання, або доводили наявність інших поважних причин для цього. В той же час на підтвердження таких своїх посилань відповідачами ні до суду першої інстанції, ні в ході апеляційного розгляду справи, жодного доказу представлено не було. За таких умов вказані твердження залишилися недоведеними та не можуть бути прийняті судом. Не було наведено та належним чином підтверджено апелянтом й наявності або наявності передбачених ч.3 ст. 71 ЖК України підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців. Окрім цього, як пояснив сам апелянт в ході апеляційного розгляду, ним самостійно було прийняте рішення про зміну місця проживання, оскільки між сторонами існував конфлікт, в якому він не бажав брати участь.

Наступним доводом апелянта є те, що позивач є лише користувачем квартири, а не її власником, відтак за думкою апелянта не користується правом на пред'явлення такого роду позовів. З наведеною позицією колегія суддів апеляційного суду також погодитися не може. Зі змісту ст. 72 Житлового кодексу вбачається, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому право на пред'явлення такого позову лише власником приміщення законом не встановлено. За таких умов правом на звернення з такими позовами володіють усі особи, чиїх прав та інтересів дане питання стосується, в тому числі і інший квартиронаймач.

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, апелянт також вказує на те, щосуд розглянув справу у відсутність в судовому засіданні представника органу опіки та піклування, не розглянув питання подальшого проживання та реєстрації неповнолітньої дитини і не врахував те, що неповнолітня не може самостійно обирати місце свого проживання. В той же час колегія суддів не вбачає порушень вимог закону в даному випадку, так як відділ опіки та піклування був залучений до участі у справі, а проживання дитини разом із батьками відповідає закону, оскільки батьки дитини в спірній квартирі не проживають. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. За таких умов висновки суду першої інстанції з цього приводу є правильними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Д.О. Таргоній

К.П.Приходько