Справа № 308/8395/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

судді-доповідача Готри Т.Ю.,

суддів Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря судових засідань Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про визнання угоди недійсною та стягнення коштів, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна» на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2016 року, ухвалене суддею Леміш О.М.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» (далі товариство) про визнання угоди недійсною та стягнення коштів.

Позов обґрунтовував тим, що 17.03.2009 між ним та товариством було укладено Угоду №218272, відповідно до якої відповідач взяв на себе зобов`язання надати йому послуги по придбанню легкового автомобіля марки «ВАЗ 21099» вартістю 57 180,00 грн.

На виконання умов зазначеної Угоди він сплатив відповідачу 2 058,48 грн вступного внеску, після чого йому було вручено ваучер №131080, а в подальшому в якості щомісячних повних внесків сплачено відповідачеві 24 228,69 грн.

23.03.2010 ним було надіслано відповідачу заяву про розірвання Угоди та повернення сплачених щомісячних внесків. Однак відповідач йому сплачені гроші не повернув.

Вважає, що відповідач своїми діями фактично ввів його в оману, оскільки створив пірамідальну схему, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Тому зазначена Угода є несправедливою, такою, що не передбачає настання правових наслідків, включає в себе істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків за угодою, суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак дії відповідача є такими, що ввели його в оману, оскільки автомобіль він так і не отримав при виконанні ним усіх умов Угоди.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд позов про визнання Угоди недійсною та стягнення коштів задовольнити. Стягнути з відповідача на його користь 26 287,17 грн сплачених ним платежів та понесені судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «АІСЕ Україна» на користь ОСОБА_1 26 287,17 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У січні 2017 року Приватне акціонерне товариство «АІСЕ Україна» подало до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 лютого 2017 року в задоволенні клопотання представника відповідача ПАТ «АІСЕ Україна» Онищенко О.А. про поновлення строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Заяву ПАТ «АІСЕ Україна» про перегляд заочного рішення цього суду від 23 вересня 2016 року залишено без розгляду через порушення строку, встановленого ч.2 ст.228 ЦПК України.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 15 лютого 2017 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 січня 2019 року заяву ПАТ «АІЕС Україна» про перегляд заочного рішення цього суду від 23 вересня 2016 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ТОВ «АІСЕ Україна», яке є правонаступником ПАТ «АІСЕ Україна», просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Вказує на те, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, а не з позовом про розірвання правочину та стягнення коштів. Суд не обґрунтував своїх висновків щодо порушення відповідачем умов угоди та стягнення всіх сплачених позивачем коштів. Також суд, без урахування положень угоди та додатку до угоди, та неправильного застосування норм ст.ст. 530, 653, 907 ЦК України, стягнув усі сплачені позивачем кошти.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 17 березня 2009 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «АІСЕ Україна» було укладено Угоду № 218272, з додатками № № 1, 2, відповідно до яких відповідач зобов`язався надати позивачу послуги з придбання транспортного засобу, а саме автомобіля марки «ВАЗ 21099» вартістю 57 180,00 грн. за системою придбання товарів у групі.

Відповідно до статті 5 зазначеної Угоди учасник системи зобов`язаний сплачувати щомісячно повні внески, які складаються з чистих внесків (сума, яку сплачує учасник системи з метою придбання автомобіля), щомісячних внесків на оплату послуг з організації функціонування АВТОПЛАНу та щомісячних внесків на оплату страхового платежу.

На виконання умов зазначеної Угоди позивач сплатив внески в сумі 24 228,69 грн, що стверджується копіями платіжних доручень (а.с. 13-16).

У березні 2010 року позивач звернувся до товариства з заявою про розірвання Угоди, в якій просив повернути сплачені ним грошові кошти.

Відповідно до ст.10 укладеної між сторонами Угоди №218272 від 17 березня 2009 року, ця Угода може бути розірвана достроково за ініціативою однієї з сторін, але згідно з умовами, викладеними у Правилах функціонування АВТОПЛАНу. При достроковому розірванні Угоди сторони зобов`язані виконати взаємні розрахунки відповідно до Правил функціонування АВТОПЛАНу (а.с.5).

У листі від 09.04.2010 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що одержав його заяву від 23.03.2010 про розірвання Угоди № 218272, і що Угоду розірвано згідно з ст. 10 угоди та ст. 16, п. 16.1 «Правил функціонування Автоплану». А також, що вступний внесок та щомісячна оплата послуг АІСЕ поверненню не підлягають, оскільки є платою за послуги АІСЕ з організації функціонування Автоплану. Поверненню підлягають чисті внески, розраховані відповідно до положень статті 16, п.16.3 Додатка №2. Для здійснення процедури повернення коштів позивачу було роз`яснено що саме він має зробити для їх отримання (а.с.11).

Отже, з наведеного слідує, що укладена між сторонами Угода №218272 від 17.03.2009, є розірваною.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати спірну Угоду №218272 недійсною та стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні передбачені законом підстави для визнання спірної угоди недійсною, але вважав, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в розмірі 26 287,17 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності передбачених законом підстав для визнання спірної угоди недійсною з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб`єкта підприємництва до «пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вказаних вище ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.

У той самий час предметом угоди сторін, укладеної в рамках функціонування системи придбання автомобілів у системі «Автоплан», є надання учаснику програми адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою придбання ним автомобіля.

Відповідно до ст. 2 Угоди ПАТ «АІСЕ Україна» гарантує надання кожному учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобов`язань, передбачених Угодою.

Статтею 3 Угоди передбачено, що ПАТ «АІСЕ Україна» зобов`язується надати учаснику системи послуги, які викладено в правилах функціонування системи «Автоплан» та неухильно виконувати свої зобов`язання для забезпечення функціонування системи.

Передбачені Угодою умови дозволяють учаснику сплачувати ціну автомобіля невеликими щомісячними внесками, які названі в Угоді «чисті внески».

Таким чином, в Угоді чітко передбачено, що споживач оплачує кожного місяця частину ціни автомобіля.

Отже, Угодою передбачена щомісячна сплата внесків за товар - автомобіль, який передається споживачеві в рамках укладеної Угоди, а не за можливість одержання права на купівлю товару.

За таких підстав, за системою придбання автомобілів у системі «Автоплан» кожний з учасників, який належним чином виконує зобов`язання за Угодою, отримує автомобіль через механізм, передбачений в Угоді, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання автомобіля, відповідає кількості автомобілів, яку можна придбати за рахунок Чистого Фонду групи, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи.

А тому доводи позивача про те, що діяльність ПАТ «АІСЕ Україна» за Угодою сторін є функціонуванням «пірамідальної схеми», не заслуговують на увагу, оскільки за схемою придбання товарів у групах придбавають товар усі учасники за рахунок об`єднання внесків кожного з них. Різниця між споживачами - учасниками схеми є тільки в часі одержання автомобіля кожним із них, за умови виконання своїх зобов`язань.

Крім того, для віднесення схеми до пірамідальної необхідно врахувати й інші норми чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини, оскільки діяльність ПАТ «АІСЕ Україна» з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття «фінансова послуга».

Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності «пірамідальної схеми» згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш «активними», за умови виконання ними умов договору.

Отож, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов`язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми».

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-40цс13).

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що його було введено в оману.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З матеріалів справи вбачається, що під час укладення Угоди позивач отримав примірник такої та додатки до неї, які містять опис послуг ПАТ «АІСЕ Україна». Відповідно до ст. 11 Угоди підписання цієї Угоди та додатків до неї є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами її умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Угоди й додатків до неї.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Аналіз наявних в матеріалах справи доказів свідчить про те, що в період укладення Угоди сторони діяли добросовісно і дійшли домовленості щодо всіх істотних його умов, в тому числі про юридичну природу договору, коло обов`язків і прав кожної з сторін. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, ОСОБА_1 погоджувався з усіма умовами договору, про що свідчить його підпис у договорі і виконання умов цієї Угоди. Після укладення договору в 2009 році позивач його не оспорював та виконував, тобто погодився з умовами.

Незгода ж з наслідками укладеного договору, не є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 215 ЦК України та застосуванням правових наслідків недійсності правочину, передбачених ч.1 ст.216 ЦК України, а саме, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Разом із цим, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених внесків в розмірі 26 287,17 грн, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, а не з позовом про розірвання правочину та стягнення коштів.

Встановивши, що відсутні передбачені законом підстави для визнання спірного правочину недійсним, суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача сплачені позивачем внески, що у відповідності до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення, яким у позові ОСОБА_1 слід відмовити за його недоведеністю.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, тому відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені відповідачем у справі по сплаті судового збору в розмірі 5015,60 грн, підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АІСЕ Україна» - задовольнити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 вересня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про визнання угоди недійсною та стягнення коштів відмовити.

Судові витрати в розмірі 5015,60 грн. понесені Приватним акціонерним товариством «АІСЕ Україна», компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач :

Судді :