Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач -Дронська І.О.
Справа № 428/7521/17
Провадження № 22-ц/810/284/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І.О.,

суддів Єрмакова Ю.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Онопрієнка А.Є.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Юзефовича І.О. 05.03.2019 року в м.Сєвєродонецьку

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання гаражу об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в обгрунтування якої посилалась на те, що з 18.10.1980 року по 20.08.2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 За час шлюбу їх родина, в особі ОСОБА_3 , уклала договір з Сєвєродонецьким підприємством МЖК «Мрія», згідно якого МЖК «Мрія» передала пайовику ОСОБА_3 у власність гараж в двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1 . Пайова участь родини в особі ОСОБА_3 виразилася у фінансуванні будівництва гаражу, яке було завершене у 1995 році. Родина позивача повністю оплатила фінансування будівництва гаража, проте право власності на гараж не було оформлено з незалежних від сторін причин. Родина користувалась зазначеним гаражем для стоянки їх автомобіля, котрий залишився відповідачу після розірвання шлюбу. 07.07.2017 р. позивач ОСОБА_1 дізналася, що відповідач продає їхній гараж за 5000 доларв США, що складає 129824 грн. Позивач ОСОБА_1 вважає, що у цьому випадку її доля складає 64912 грн., тобто 1/2 частки, при цьому позивач зазначає, що відповідач ввів її в оману та приховав той факт, що у 2014 році звернувся до суду з позовом про визнання права власності за ним на спірний гараж, тим самим заволодів спільно нажитим майном, яке належить відповідачу і позивачу на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з тим, що був придбаний сторонами у період перебування в зареєстрованому шлюбі, за належні сторонам кошти. Просила суд визнати гараж №17 у двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м. об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку гаража № 17 у двоповерховому АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м.; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку гаража № 17 у двоповерховому гаражному комплексі АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності з 07.07.2017 року у рамках якого вона має право звернутися до суду з вимогами про захист порушеного цивільного права; визнанні гаражу №17 у двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м. об`єктом права спільної сумісної власності; визнанні за кожним права власності на 1/2 частку гаража №17 у двоповерховому гаражному комплексі АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м.; стягненню витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції прийняв до уваги посилання сторони відповідача щодо пропуску строку позовної давності на звернення до суду та наявність клопотання позивача щодо поновлення пропущеного строку для звернення з позовом до суду, з якого вбачається, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізналась 07.07.2017 року, тому просила суд поновити строк для звернення до суду саме з цієї дати.

Суд першої інстанції зауважив, що стороною позивача не було надано жодного належного та допустимого доказу стосовно того, що саме 07.07.2017 р. позивач ОСОБА_1 дізналася про наявність порушень свого цивільного права, при цьому, наявна в матеріалах справи роздруківка оголошення не може бути прийнята судом в якості доказу по справі з огляду на те, що з неї неможливо встановити достовірну інформацію, оскільки вона не має відповідних реквізитів. Позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу більше 12 років спірним гаражем не користувалась, як співвласник спірного майна, та в повній мірі не реалізовувала своє право власності на нього. А в період шлюбу сторонами було набуто право спільної сумісної власності лише на будівельні матеріали, про поділ яких сторони не заявляли.

Непогоджуючись із зазначеним рішення позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, скаржник просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яим позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання гаражу об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що будівництво спірного гаражу було завершено у 1995 році, за час зареєстрованого між сторонами шлюбу, будівництво відбувалось на спільні кошти подружжя, спірним гаражем родина користувалась разом і ОСОБА_1 весь час вважала, що їй належить Ѕ частина спірного гаражу. Про існування рішення суду від 24.01.2015 року та реєстрації права власності на спірний гараж за відповідачем, яка відбулася 27.11.2015 року позивач дізналась тільки з отриманої на персональний запит останньої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, куди вона звернулась 13.07.2017 року, отримавши від знайомої інформацію про те, що ОСОБА_3 продає їх гараж, а після отримання офіційної інформації ОСОБА_1 відразу, 19.07.2017 року звернулась з позовом до суду.

Крім того апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно скасував своє заочне рішення від 23.11.2017 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 були задоволені та визнано спірний гараж об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також визнано за останніми право власності на Ѕ частку спірного гаражу за кожним. Таким чином судом було встановлено, що обставини, якими позивач ОСОБА_1 обгрунтовує свої вимоги знайшли підтвердження в матеріаліх справи, про що судом зазначено у рішенні. Зазначене рішення набрало законної сили 17.01.2018 року, а 01.06.2018 року ОСОБА_1 вже зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на Ѕ частку спірного гаражу.

18.07.2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд зазначеного судового рішення, яку суд першої інстанції задовольнив, заочне рішення скасував та 05.03.2019 року ухвалив зовсім протилежне рішення, яким відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, при цьому судом першої інстанції не були встановлені інші обставини, ніж встановлені при ухваленні заочного рішення від 23.11.2017 року, також суд не мав і інших нових доказів.

Скаржник вважає, що право власності на новостворене за рахунок спільних коштів із ОСОБА_3 майно - спірний гараж виникло тільки 27.11.2015 року, з часу реєстрації права власності ОСОБА_3 , а тому, звертаючись до суду за захистом порушеного права 19.07.2017 року ОСОБА_1 не пропустила строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 не скористався своїм правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1

Скаржник -позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_3 , та представник останнього ОСОБА_4 , яких повідомлено належним чином про час, дату і місце розгляду справи, про що свідчать підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рекомендованому поштовому відправленні про вручення повісток та повідомлення ОСОБА_3 відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.

Справу розглянуто на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України без участі зазначених осіб за участю представника скаржника ОСОБА_1 . адвоката Якуніної С.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржника Якуніну С.Г., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так судом першої інстанції встановлено, 18.10.1980 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що Сєвєродонецьким відділом ЗАГС Ворошиловградської області від 18.10.1980 року видано свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 18.10.1980 року.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Сєвєродонецького міського управління юстиції в Луганській області від 20.08.2002 р., шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис №421.

Відповідно до копії Договору №94-360 від 20.12.1994 року, укладеного між Сєвєродонецьким підприємством «МЖК «Мрія», далі іменоване «Підрядник», та ОСОБА_3 , далі іменованим «Пайовик», предметом якого є будівництво та передача Підрядником Пайовику у власність одного гаражу у двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1 . Пайова участь Пайовика виражається у його фінансуванні. Підрядник зобов`язується побудувати гараж у строк до 31.12.1994 року. Передача гаража у власність Пайовика здійснюється у порядку, передбаченому діючим законодавством України протягом 30 днів з дня прийняття у встановленому порядку двоповерхового гаражу по АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.01.2014 р. по цивільній справі №428/9627/13-ц, за ОСОБА_3 визнано право приватної власності на гараж № АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м..

Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №104763013 від 23.11.2017 року, об`єкт нерухомості (гараж з підвалом, Г, Пд), розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області №428/9627/13-ц, виданого 24.01.2014 року.

Зазначені обставини повністю відповідають матеріалам справи та сторонами не заперечувались.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції, з урахуванням того, що як вважав суд першої інстанції позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу більше 12 років спірним гаражем не користувалась як співвласник спірного майна, та в повній мірі не реалізовувала своє право власності на нього, а в період шлюбу сторонами було набуто право спільної сумісної власності лише на будівельні матеріали, про поділ яких сторони не заявляли, приймаючи до уваги клопотання відповідача щодо пропуску строку позовної давності на звернення до суду, дійшов висновку, що обставини, викладені ОСОБА_1 в обґрунтування свого позову не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання гаражу об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності не підлягає задоволенню.

Проаналізував наявні дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив і оцінив обставини по справі та надані, в їх сукупності, всі докази, не визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя єтакож речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічні положення передбачені й діючими Сімейним Кодексом України та Цивільним Кодексом України.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно п.п.1-5 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_1 , як підставу для визнання спірного гаражу об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за сторонами права власності на Ѕ частку спірного гаражу за кожним, зазначала спільне фінансування сторонами, як подружжям, будівництва гаражу, повну оплату будівництва гаражу, яке було завершене у 1995 році у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а також спільне користування спірним гаражем сторонами після розірвання шлюбу.

На обгрунтування зазначених обставин позивачем надані свідоцтва про реєстрацію та розірвання шлюбу сторін; договір №94-360 від 20.12.1994 року, укладений між Сєвєродонецьким підприємством «МЖК «Мрія» та ОСОБА_3 , предметом якого є будівництво гаражу в строк до 31.12.1994 року та передача ОСОБА_3 у власність спірного гаражу; рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.01.2014 року, з мотивувальної частини якого вбачається, що судом визнано достовірним факт завершення спірного граражу у 1995 році, про що зазначав ОСОБА_3 у позовній заяві; оголошення про продаж спірного гаражу відповідачем від 01.07.2017 року; інформаційну довідку Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 91952572 від 13.07.2017 року щодо належності спірного гаражу на праві власності ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 26525761 від 27.11.2015 року із зазначенням підстав виникнення права власності - рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області №428/9627/13-ц, виданого 24.01.2014 року.

Як вбачається з відзиву ОСОБА_3 на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідачем зазначено, що право власності на спірний гараж він набув у 2014 році, тобто більше ніж 12 років після розлучення, а тому вважає, що спірний гараж не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на період шлюбу цього гаражу ще не було, а були тільки будівельні матеріали з яких частково був оборудований цей гараж, а тому просить суд застосувати до спірних правовідносин сторін строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог, а.с.80.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем не спростовані доводи позивача про те, що спірний гараж є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки будівництово спірного гаражу до повного завершення було проведено за спільні кошти сторін за час перебування останніх у зареєстрованому шлюбі.

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, спірний гараж, який є предметом спору, під час шлюбу не був ще побудований, а були тільки будівельні матеріали з яких частково був оборудований цей гараж, у той час, як позивачем доведено факт завершення будівництва у 1995 році, а також використання спірного гаражу за призначенням як під часу шлюбу так і після розірвання шлюбу.

Як вбачається з рішення Сєвєродонецького міського суду від 24.01.2014 року у справі № 428/9627/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ТОВ СП «МЖК «Мрія», яким визнано за ОСОБА_3 право власності на спірний гараж, за умовами Договору №94-360 від 20.12.1994 року, укладеного між Сєвєродонецьким підприємством «МЖК «Мрія», далі іменоване «Підрядник», та ОСОБА_3 , далі іменованим «Пайовик», предметом якого є будівництво та передача Підрядником Пайовику у власність одного гаражу у двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1 . Пайова участь Пайовика виражається у його фінансуванні. Підрядник зобов`язується побудувати гараж у строк до 31.12.1994 року. При цьому судом було встановлено, що у 1995 році будівництво гаража було завершено, ОСОБА_3 розпочав користуватися гаражем за його цільовим призначенням, наполягав на оформленні правовстановлюючих документів на своє ім`я, сплатив 100% фінансування гаража, виконав остаточний розрахунок з забудовником, а.с.12.

Доводи відповідача щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності з тих підстав, що позивач ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду з позовом, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зазначені Верховним Судом України у постановівід 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495 св 18, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, провадження № 61-19445св18.

Колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки спірний гараж є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення даного права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

З урахуванням наданих позивачем копій об`яви ОСОБА_3 про продаж спірного гаражу, а.с.10, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.01.2014 року, яким визнано право власності ОСОБА_3 на спірний гараж, а.с.12, запиту ОСОБА_1 від 13.07.2017 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на спірний гараж та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації від 27.11.2015 року і підстав виникнення права власності ОСОБА_3 на спірний гараж за рішенням суду, а.с.11, колегія суддів вважає доведеними доводи позивача-скаржника ОСОБА_1 про те, що про своє порушене право ОСОБА_1 дізналась отримавши від знайомої інформацію про те, що ОСОБА_3 продає їх гараж, а про існування рішення суду від 24.01.2015 року та реєстрацію ОСОБА_3 права власності на спірний гараж 27.11.2015 року дізналась тільки з отриманої на персональний запит останньої Інформаційної довідки від 13.07.2017 року.

Тобто, звертаючись до суду із даним позовом 19.07.2017 року позивачем не порущено передбачені законом строки позовної давності для звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду до спливу трирічної позовної давності з моменту, коли дізналася про своє порушене право та виникнення спору між сторонами.

Відповідачем не надано доказів своєчасної обізнаності ОСОБА_1 щодо наявності рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 24.01.2014 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на спірний гараж, подальшу державну реєстрацію цього права ОСОБА_3 27.11.2015 року та намір останнього одноособово продати спірний гараж.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_1 в обґрунтування строку позовної давності не було надано жодного належного та допустимого доказу стосовно того, що саме 07.07.2017 р. позивач ОСОБА_1 дізналася про наявність порушень свого цивільного права, колегія суддів вважає такими, що не відповідають матеріалам справи та наданим позивачем доказами, які відповідачем спростовані не були.

Посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу більше 12 років спірним гаражем не користувалась, як співвласник спірного майна, та в повній мірі не реалізовувала своє право власності на нього, суд першої інстанції не врахував змісту положень ст.68 СК України про те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та положень ч.2 ст.72 СК України про те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу сторін, позовна давність у три роки обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, а не від дати розірвання шлюбу сторін.

Статтею 41 Конституції України закріплено те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, колегія суддів вважає суперечливими висновки суду першої інстанції щодо порушення позивачем строку позовної давності, у зв`язку з чим резолютивна частина оскаржуваного рішення містить висновок про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності з 07.07.2017 року у рамках якого вона має право звернутися до суду з вимогами про захист порушеного цивільного права, та висновок суду першої інстанції, зазначений у мотивувальній частині рішення, з відображенням й у резолютивній, про те, що в період шлюбу сторонами було набуто право спільної сумісної власності лише на будівельні матеріали, про поділ яких сторони не заявляли, та про те, що обставини, викладені ОСОБА_1 в обґрунтування свого позову не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому, як зазначено судом першої інстанції, позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання гаражу об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності не підлягає задоволенню.

Як вбачається з п.11 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, пропуск строку позовної давності та недоведеність позовних вимог є самостійними підставами для відмови у задоволенні позову, на що суд першої інстанції уваги не звернув, зазначаючи у мотивувальній частині рішення як про пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності так і про недоведеність позовних вимог останньої.

Щодо скасування судом першої інстанції заочного рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.11.2017року, за доводами апеляційної скарги, то колегія суддів не вважає за необхідне надавати правовий аналіз цим доводам, оскільки зазначене рішення, а також ухвала суду від 31.10.2018 року, якою було скасовано заочне рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.11.2017 року не є предметом оскарження.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні судом першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч.1, 2 ст 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 650,00 грн за звернення до суду першої інстанції, а.с.1, та судовий збір у сумі 974,40 грн, а.а.с.120, 133, за звернення до апеляційної інстанції, та з урахуванням необхідності сплати судового збору за звернення до апеляційної інстанції в сумі 973,68 грн.,а не 974,40 грн., а.с.129, стягненню на користь ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_3 підлягають витрати позивача по сплаті судового збору у загальній сумі 1623,68 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05 березня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати гараж № 17 у двоповерховому гаражному комплексі АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м. об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , і.н. НОМЕР_4 , право власності на Ѕ частку гаража №17 у двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 , і.н. НОМЕР_5 , право власності на Ѕ частку гаража №17 у двоповерховому гаражному комплексі по АДРЕСА_1 , загальною площею 19,4 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1623,68 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 10.06.2019 року.

Головуючий І.О. Дронська

Судді Ю.В. Єрмаков

Н.В. Стахова