справа № 274/2241/17
провадження № 2/0274/258/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.06.19 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., за участю секретаря судового засідання Павлюк-Жук А.В., розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом,-
30.05.2017 позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті її сина ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилається на те, що після смерті її сина ОСОБА_2 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 . Після звернення до Бердичівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а тому змушена звернутися до суду.
В судове засідання позивачка не з`явилась. Її представник ОСОБА_3 у наданій суду заяві просить суд розглянути справу в його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю.
Представник відповідача Окунь О.М. в наданій суду заяві просила при винесенні рішення врахувати пояснення викладені у відзиві. У відзиві просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Оскільки дозволу на будівництво житлового будинку не має, вважає, що таке будівництво є самочинним, право власності на яке може бути визнано за особою, яка його здійснила, та лише у разі наявності права на земельну ділянку.
У відповідності до частини другої ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи технічними засобами не фіксувався.
Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що позивачка є матір`ю ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-13, 54).
Згідно довідки КП "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" № 79 від 25.01.2017, станом на 31.12.2012 на житловий будинок АДРЕСА_1 право власності не зареєстровано, правоустановчі документи не оформлені(а.с. 14).
Як вбачається з технічного паспорту виготовленого 09.04.1990 на ім`я ОСОБА_2 , та технічного паспорту виготовленого 17.01.2017 на ім`я ОСОБА_1 , житловий будинок по АДРЕСА_1 побудовано 1976 року(а.с. 15-23, 24-27).
З довідки управління держгеокадастру у Бердичівському районі від 23.01.2017 за № 31-602-99.4-169/2-17, вбачається, що згідно книги записів реєстрації державних актів на землю та на право постійного користування землею, станом на 31.12.2012, земельна ділянка в АДРЕСА_1 не обліковується. Державний акт на право приватної власності на дану земельну ділянку на ім`я ОСОБА_2 не видавався(а.с. 28).
Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, що підтверджується постановою № 94/02-31 від 09 лютого 2017 року(а.с. 29).
Відповідно до довідки архівного відділу виконавчого комітету Бердичівської міської ради за 306-05/69 від 27.11.2018, в протоколах засідань виконавчого комітету Бердичівської міської ради за 1950-1975 роки, рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 , лозовського - попередні АДРЕСА_1 а не виявлено(а.с. 95).
Актом МК ВЖРЕП №7 встановлено, що ОСОБА_2 на момент смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом 40 років проживав в будинку АДРЕСА_1 . На його ім`я у ТОВ "Житомиргаз збут" відкрито особовий рахунок за зазначеною адресою(а.с. 30, 106-107).
Свідок ОСОБА_4 1995 р.н., у письмових поясненнях ствердила, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , який проживав у ньому протягом багатьох років, будував його. Їй відомо про такий факт, оскільки вона часто бачила ОСОБА_2 біля вказаного будинку(а.с. 87, 88).
Суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_4 , оскільки враховуючи те, що вона народилась 1995 року, не могла бачити будівництво будинку, яке закінчилось 1976 року, а сам факт перебування особи біля будинку не вказує на те, що особа його будувала, чи він на праві власності належить такій особі.
Статтею 1216 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Разом з тим, позивач при зверненні до суду не надав жодних доказів щодо звернення ним до Державної архітектурної будівельної інспекції (далі - ДАБІ) або до інших контролюючих органів для отримання відповідних дозволів на будівництво даного будинку чи належного оформлення земельної ділянки, отриманої під будівництво вказаного будинку, а розпочав самочинне будівництво.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).
Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Згідно Постанови Пленуму ВС від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК) ( 435-15 ), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 80 ЦПК України встановлено достатність доказів, тобто які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, позивачкою не доведено, що ОСОБА_2 звертався до компетентних органів з питання отримання дозволу на будівництво, та розроблення проекту будівництва. Не доведено факту звернення ОСОБА_2 до компетентного органу щодо прийняття в експлуатацію побудованих споруд. Не доведено факту виділення ОСОБА_2 земельної ділянки під вже збудовані споруди.
За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись статтями 12, 13, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
В задоволені позову ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Житомирського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.
Головуючий суддя О.В.Замега