ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 619/1394/19

Провадження № 22-ц/818/3818/19

23 липня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року про забезпечення позову в складі судді Якименко Л.О.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, у якій вона просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, розташовану на території Дергачівської міської ради Харківської області (за межами населеного пункту) площею 2,000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу на праві власності.

В обґрунтування клопотання посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може суттєво ускладнити чи зовсім унеможливити виконання рішення.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2018 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на майно, а саме: на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-537, виданого 03 серпня 2012 року Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області та на земельну ділянку, розташовану на території Дергачівської міської ради Харківської області (за межами населеного пункту) площею 2,000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_3 , зареєстрований в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № НОМЕР_4 , виданий Дергачівською райдержадміністрацією.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволені заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального права. Зазначає, що вимоги є неспівмірними оскільки суд прийняв інтереси лише позивача та не врахував інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені. Арешт полягає у проведенні його опису, оголошені заборон розпоряджатись ним, а в разі потреби - обмеженні права користування.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 надав відзив на апеляційну скаргу, з яким була ознайомлена представник відповідача. У відзиві на апеляційну скаргу просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що, невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, на даний час існує невирішений судом спір щодо стягнення значної суми заборгованості, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційний суд в складі колегії суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, по справі було встановлено,що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення суми боргу у розмірі 5331820 грн, 3% річних у розмірі 403437 грн., втрат від інфляції за весь час прострочення у розмірі 1885710 грн, а всього 7730967 грн 93 коп.

Після відкриття провадження у справі від позивача надійшла заява про забезпечення позову, згідно якої остання просить суд першої інстанції накласти арешт на належне на праві приватної власності майно відповідача - домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку, розташовану на території Дергачівської міської ради Харківської області (за межами населеного пункту) площею 2,000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу на праві власності. Позивач вважає, що відповідач може відчужити належне йому майно.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2018 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом, яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Виходячи зі змісту ст. ст. 149-158 ЦПК України забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що предметом позову є стягнення заборгованості у загальній сумі 7730967,93 грн.

Відсутність факту забезпечення позову щодо стягнення такої значної суми коштів, у разі можливого рішення суду про задоволення чи часткове задоволення позову, ускладнить його виконання. Не повернення боргу на протязі тривалого часу свідчить про несумлінне виконання відповідачем своїх матеріально-правових зобов`язань, що дає можливість зробити висновок про необхідність прийняття заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Накладення арешту на майно боржника є процесуальним заходом, спрямованим на можливість виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог. Крім того, такий захід є співмірним із заявленими позовними вимогами. Співмірність забезпечувальних заходів заявленим вимогам полягає у відповідності (адекватності) майнового інтересу заявника заходам, про застосування яких він клопоче перед судом.

Крім того співмірність оцінюється шляхом співставлення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у випадку невжиття цих заходів.

Доводи апеляційної скарги, що забезпечуючи позов шляхом накладення арешту на нього призведе до обмеження права користування майном та передачі на зберігання іншим особам, є помилковим.

Ухвала суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту була направлена на виконання відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З відповіді начальника відділу з питань організації діяльності центру надання адміністративних послуг Дергачівської районної державної адміністрації від 21 травня 2019 року вбачається, що на виконання ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року по справі № 619/1394/19 накладено арешт на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 20 травня 2019 року № 167245521, 167264365.

Передбачаючи такий вид (спосіб) забезпечення позову, як накладення арешту на майно (п. 1 частини першої ст. 152 ЦПК України), закон поряд з цим передбачає також самостійним способом забезпечення позову передачу речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам (п. 7 частини першої ст. 152 ЦПК України), що фактично є нічим іншим, як обмеженням права користування спірним майном. А відтак накладення арешту на майно та обмеження права користування ним є самостійними видами (способами) забезпечення позову, проте з урахуванням вимог частини другої ст. 152 ЦПК України можуть бути застосовані судом одночасно.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову шляхом арешту ОСОБА_1 просила суд накласти арешт на спірне майно без позбавлення відповідача права володіння і користування майном.

Таким чином, задовольняючи заяву про забезпечення позову суд наклав арешт шляхом заборони його відчуження. Питання про обмеження права ОСОБА_2 користуватись майном або вилучення арештованого майна не було предметом розгляду.

Доводи апеляційної скарги про не співмірність заходів забезпечення позову є необґрунтованими, та не доведеним оскільки, особа, яка подала апеляційну скаргу не спростувала того, що арешт вказаного в оскаржуваній ухвалі майна є неспівмірним з загальною сумою заявленої в позові заборгованості у розмірі понад сім мільйонів гривень.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Конвенції з прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004№15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У постанові Верховного суду України від 25 травня 2016 року зазначено, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, який правомірно постановив оскаржувану ухвалу та забезпечив позов, оскільки вбачається, що судом вжито заходів забезпечення позову з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування таких заходів не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 15 травня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 липня 2019 року.

Головуючий І.О. Бровченко

Судді І.В. Бурлака

А.І. Колтунова