БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/9/19
Справа № 356/377/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.2019 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарі Настич Н. А.

За участі позивача ОСОБА_1

Представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області справу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей», в.о. директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей», в.о. директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву обґрунтовував тим, що з 04.11.2008 року працював на посаді директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» (далі Ліцей) та 08.08.2016 року був звільнений із займаної посади. Разом з тим, всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, ні в день його звільнення, ні в наступні дні роботодавцем не було повідомлено позивачу про нараховані суми, належні йому при звільненні, а також не проведено виплати всіх належних сум, а саме: не здійснено у повному обсязі виплату заробітної плати за 2016 рік у загальному розмірі 28 025,17 грн., з яких премії 14 012,58 грн., за посадовим окладом 555,82 грн., доплати за гуртожиток 55,58 грн., згідно контракту 194,54 грн., надбавки за вислугу років 166,75 грн., надбавки за престижність праці 27,79 грн., компенсації за невикористану відпустку 13 012,11 грн. (разом з тим, у серпні 2016 року позивачу було нараховано лише премію у розмірі 14 012,58 грн.), не здійснено виплати згідно п. 3.4.2 Контракту (20% надбавка за престижність праці), а також не здійснено виплату заробітної плати (преміювання) у загальному розмірі 35 367,25 грн. за наказами Головного управління освіти і науки Київської обласної державної адміністрації від 24.10.2011 року № 208-к, від 16.12.2011 року № 251-к, від 19.01.2012 року № 18-к, від 20.02.2012 року № 31-к, від 20.02.2012 року № 32-к, від 16.03.2012 року № 42-к, від 23.04.2012 року № 70-к, від 23.05.2012 року № 91-к, від 25.06.2012 року № 110-к, від 26.07.2012 року № 124-к, від 23.01.2013 року № 10-к, наказу Департаменту освіти, науки та молоді Київської обласної державної адміністрації від 25.02.2013 року № 26-к, наказів Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації від 15.04.2013 року № 81-к, від 23.05.2013 року № 123-к, від 19.06.2015 року № 66-к, від 21.09.2015 року № 121-к, від 07.12.2015 року № 153-к. Відтак, 15.08.2016 року позивач змушений був звернутись з письмовою заявою до в.о. директора ліцею ОСОБА_3 з проханнями забезпечити відповідні виплати, на яку отримав усні запевнення, що кошти будуть виплачені.

Разом з тим, обіцянка дотримана не була, тому 10.08.2017 року позивач повторно звернувся до в.о. директора ліцею ОСОБА_3 з проханням забезпечити перерахування та виплатити належні йому суми, після чого 27.09.2017 року на картковий рахунок позивача було зараховано кошти у розмірі 2 393,90 грн. Жодної письмової відповіді на вказані звернення позивач не отримав.

Вказана бездіяльність відповідача призвела до того, що позивач був змушений звернутись до суду за захистом свого права на своєчасне отримання винагороди за працю.

Відтак, своєю бездіяльністю відповідач грубо порушив гарантовані ст.ст. 28, 33, 40, 48, 54 Конституції України права, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що змушує позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Бездіяльність відповідача щодо виплати належної позивачу заробітної плати, а також не проведення з ним розрахунків при звільненні поставили останнього у скрутне матеріальне становище, унеможливили нормальне існування його та членів його сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану. Позивач не має змоги спілкуватись та бачитись з рідними, близькими та друзями, які проживають в інших містах, змушений шукати додаткові джерела доходів та відмовитися від найнеобхіднішого, так як всі наявні кошти витрачаються на забезпечення нагальних потреб його родини на оплату комунальних послуг. Крім того, позивач змушений був відмовитися від запрошення студентської корпорації Alte Turnerschaft Eberhardina-Makromannia попрацювати з архівами даної організації, а також не зміг вчасно завершити роботу над статтею про традиції студентських корпорацій (братств) Німеччини для публікації в часописі «Einst und Jetzt».

Відтак, посилаючись на положення ст. 237-1 КЗпП України, ст.ст. 16, 23 ЦК України, а також рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012), зазначає, що вказаними вище діями відповідача йому, позивачу, було заподіяно моральної шкоди, розмір якої він оцінює в 301 563 грн., та яку просить стягнути з державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей».

20.07.2018 року через канцелярію суду від відповідача по справі - державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив, вважаючи його необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, при кожній виплаті заробітної плати позивач був повідомлений про розміри нарахованої заробітної плати з розшифруванням за видами виплат, а при його звільненні 08.08.2016 року останньому було нараховано та виплачено заробітну плату за 4 робочих дні та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 14 012,59 грн. Виплата грошових коштів, що надійшла на картковий рахунок позивача 27.09.2017 року в сумі 2 393,90 грн. є перерахунком надбавки з метою підвищення престижності педагогічної праці згідно п. 3.4.2 Контракту, яка була виплачена позивачу не в повному обсязі у звязку з відсутністю коштів на рахунку Ліцею. При цьому, як зауважує відповідач, у звязку недостатнім фінансуванням у 2016 році відсоток за престижність педагогічної праці було зменшено з 20% до 5 %, в тому числі, і позивачу, і штатний розпис з вказаними змінами підписаний останнім особисто. Разом з тим, після звільнення позивачу керівництвом Ліцею було прийнято рішення виплатити 15% різницю за період з 01.01.2016 року по 08.08.2016 року. Крім вказаного, відповідач зауважує, що керівництво діяльністю державного професійно-технічного закладу здійснює директор, який, в тому числі, діє від його імені, персонально відповідає за результати його діяльності, видає в межах своєї компетенції накази і розпорядження, встановлює надбавки, доплати та премії. Преміювання керівників навчальних закладів, установлення їм надбавок, доплат здійснюються за рішенням органу вищого рівня у межах наявних коштів на оплату праці. При цьому, керівник навчального закладу є головним розпорядником бюджетних коштів. Позивач, перебуваючи на посаді директора Ліцею, як керівник, контролював всі надходження та видатки по рахунках навчального закладу, зокрема, підписував відомості на виплату заробітної плати та мав можливість наочно перевірити достовірність тих чи інших нарахувань. Окрім того, саме при перебуванні позивача на посаді та під його особистим контролем повинні були здійснюватись виплати згідно наданих ним суду наказів про преміювання. В той же час, вказані накази позивач свідомо не надавав на виконання до бухгалтерії ні під час перебування на посаді, ні після свого звільнення. За таких обставин, відповідач вказує на відсутність вини діючого керівництва Ліцею щодо невиплати премій позивачеві ОСОБА_1, так як умисне привласнення ним вказаних наказів позбавило навчальний заклад можливості використовувати їх за цільовим призначенням, відтак, просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю (а.с.51-54).

В судовому засіданні позивач предявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з урахуванням уточнень, обґрунтовуючи їх доводами, наведеними в позові, просив задовольнити та стягнути з відповідачів солідарно заподіяну йому моральну шкоду.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, вказуючи на його безпідставність.

Відповідачі в судове засідання з розгляду справи по суті не зявились, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. Причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з'ясованих обставин встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства освіти і науки України № 367-к від 08.08.2016 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП та достроково припинено контракт від 24.09.2015 року (а.с.11,123).

У відповідності до виписки з розрахунково-платіжних відомостей при звільненні ОСОБА_1 08.08.2016 року останньому було нараховано заробітну плату за 4 робочі дні в сумі 14 012,59 грн., в тому числі із загального фонду: за посадовим окладом 555,82 грн., доплата за гуртожиток 55,58 грн., згідно контракту 194,54 грн., надбавку за вислугу років 166,75 грн., надбавку за престижність праці 27,79 грн., розрахункові 12 110,34 грн. (фактичний перерахунок суми на особистий картковий рахунок відбувся 23.08.2016 року); із спецфонду за серпень 2016 року ОСОБА_4 було нараховано заробітну плату в сумі 901,77 грн., в тому числі підвищення 83,38 грн., компенсація 818,40 грн. (фактичний перерахунок суми на особистий картковий рахунок відбувся 30.08.2016 року) (а.с.12,96,124).

Відповідно до виписки від 10.07.2018 року, на картковий рахунок ОСОБА_1 23.08.2016 року двома платежами було зараховано заробітну плату в сумі 12 809,21 грн. та 2 471,93 грн., 30.08.2016 року та 31.08.2016 року заробітну плату в сумі 716,91 грн. та 76 грн. відповідно (а.с.110).

Згідно довідки від 28.03.2018 року № TVG8T5O3E3MGTQ1I, виданої ПАТ КБ «Приватбанк», 27.09.2017 року на картковий рахунок позивача навчальним закладом було зараховано кошти в сумі 2 393,90 грн. (а.с.36,147).

Окрім того, ОСОБА_4 як директора ДНЗ «Березанський професійний ліцей» за рахунок коштів спеціального фонду було премійовано наказами Головного управління освіти і науки Київської обласної державної адміністрації від 24.10.2011 року № 208-к (в розмірі 2 посадових окладів), від 16.12.2011 року № 251-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 19.01.2012 року № 18-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 20.02.2012 року № 31-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 20.02.2012 року № 32-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 16.03.2012 року № 42-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 23.04.2012 року № 70-к (в розмірі 2 посадових окладів), від 23.05.2012 року № 91-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 25.06.2012 року № 110-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 26.07.2012 року № 124-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 23.01.2013 року № 10-к (в розмірі 0,7 посадового окладу), наказом Департаменту освіти, науки та молоді Київської обласної державної адміністрації від 25.02.2013 року № 26-к (в розмірі 0,75 посадового окладу), наказами Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації від 15.04.2013 року № 81-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 23.05.2013 року № 123-к (в розмірі 0,5 посадового окладу), від 19.06.2015 року № 66-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 21.09.2015 року № 121-к (в розмірі 1 посадового окладу), від 07.12.2015 року № 153-к (в розмірі 1 посадового окладу) (а.с.14-30,126-142).

Розміри посадових окладів ОСОБА_4 згідно штатного розпису в період з жовтня 2011 року по грудень 2015 року підтверджуються довідкою від 28.03.2018 року за вих. № 01.01.23/99, виданою державним навчальним закладом "Березанський професійний аграрний ліцей" за підписом в.о. директора Ліцею ОСОБА_3 (а.с.39,150).

Як вбачається з листа ДНЗ «Березанський професійний аграрний ліцей» від 28.03.2018 року за № 01.01-23/100 за підписом в.о. директора ОСОБА_3, у відповідь на заяву позивача від 19.03.2018 року остання зазначає, що бухгалтерією закладу не проведено нарахування позивачу премій, вказаних ним у його заяві, так як відповідні накази не були зареєстровані у вхідній кореспонденції ліцею та до бухгалтерії навчального закладу за розпорядженням та підписом позивача не надходили, відтак, заборгованість закладу станом на дату його звільнення відсутня (а.с.38,149).

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 23.07.2018 року, яке ухвалою Київського апеляційного суду від 23.01.2019 року, залишено без змін, позов ОСОБА_1 до державного навчального закладу "Березанський професійний аграрний ліцей", Міністерства освіти і науки України про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку задоволено частково, стягнуто з державного навчального закладу "Березанський професійний аграрний ліцей" на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в розмірі 35 317,25 грн. в порядку преміювання його як директора ДНЗ «Березанський професійно-технічний ліцей» згідно наданих суду наказів Головного управління освіти і науки Київської обласної державної адміністрації від 24.10.2011 року № 208-к, від 16.12.2011 року № 251-к, від 19.01.2012 року № 18-к, від 20.02.2012 року № 31-к, від 20.02.2012 року № 32-к, від 16.03.2012 року № 42-к, від 23.04.2012 року № 70-к, від 23.05.2012 року № 91-к, від 25.06.2012 року № 110-к, від 26.07.2012 року № 124-к, від 23.01.2013 року № 10-к, наказу Департаменту освіти, науки та молоді Київської обласної державної адміністрації від 25.02.2013 року № 26-к, наказів Департаменту освіти і науки Київської обласної державної адміністрації від 15.04.2013 року № 81-к, від 23.05.2013 року № 123-к, від 19.06.2015 року № 66-к, від 21.09.2015 року № 121-к, від 07.12.2015 року № 153-к, в решті відмовлено (а.с.116,155).

Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.

Так, частина 1 статті 15 ЦК України встановлює, що кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачене ст. 23 ЦК України, та є способом захисту цивільних прав та інтересів в розумінні ст. 16 ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України п. 3 постанови від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї.

Так, право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, врегульовано статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ч. 2 ст. 237-1 КЗпП України).

Згідно розяснень, наведених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обовязковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зі змісту розяснень, наведених в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Верховний Суд в своїх постановах від 07.02.2018 року у справі № 61-1317св18, від 14.02.2018 року у справі № 61-598св17, від 05.03.2018 року у справі № 61-3881св18 зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Так, Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум, та початку його перебігу зробив наступні висновки.

Як встановлено в п. 2.3 мотивувальної частини вказаного рішення, право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором.

Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному звязку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою належних звільненому працівникові сум визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобовязаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відтак, з наданих суду доказів встановлено, що всупереч вимогам ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні позивача 08.08.2016 року з ним не було проведено остаточного розрахунку у встановлені законом строки.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, встановлено рішенням Березанського міського суду Київської області від 23.07.2018 року та підтверджено висновком Київського апеляційного суду в ухвалі від 23.01.2019 року за результатом його апеляційного перегляду, відповідні накази про преміювання, на які посилається позивач, до навчального закладу не надходили, відтак, невиплата відповідних сум при звільненні позивача мала місце не з вини установи. Водночас, позивачу було відомо про наявність відповідних наказів про преміювання, він мав можливість надати вказівку головному бухгалтеру ліцею про їх виконання та перевірити, чи було виплачено зазначені кошти, проте не здійснив дій для їх своєчасного виконання.

При цьому, як визначено ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Так, моральна шкода не має чітких матеріальних ознак, а тому потребує її повного і детального обґрунтування, яке б підтверджувало моральні страждання працівника, втрату нормальних життєвих звязків і необхідність від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. 76 ЦПК України на підтвердження того факту, що внаслідок вказаних вище дій відповідача він зазнав будь-яких душевних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або інших негативних змін, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а відтак і доказів заподіяння йому моральної шкоди.

Доводи позивача щодо скрутного матеріального становища, яке потягнуло за собою певні обмеження, його тяжкого психологічного стану та емоційного напруження, викликаних невиплатою заробітної плати при звільненні, не підтверджені жодними доказами, відтак, носять характер недоведених посилань та не приймаються судом як належні.

Сама по собі констатація позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди з підстав порушення його трудових прав без належного доказового підтвердження викликаних цим моральних страждань не є достатньою і безумовною підставою для задоволення позову.

Враховуючи дані обставини, вимоги позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди є необґрунтованими, так як останнім не було доведено належними та допустимими доказами самого факту заподіяння йому моральної шкоди, її характеру та обсягів, а з огляду на встановлений факт відсутності вини роботодавця у невиплаті належних працівнику при звільненні сум і якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, та якими доказами це підтверджується.

Разом з тим, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац п'ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012).

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі № 758/9773/15-ц.

Як розяснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних

причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

За таких обставин, виплата навчальним закладом коштів позивачу у сумі 2 393,90 грн. як донарахування надбавки за престижність педагогічної праці, фактично мало місце 27.09.2018 року та є початком перебігу встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення працівника до суду з вимогою про відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум.

Таким чином, в даному випадку, станом на час звернення з позовом до суду 10.07.2018 року, вказаний строк був пропущений позивачем. При цьому, клопотань про його поновлення, так як і обґрунтувань поважності причин його пропуску в порядку, передбаченому ст. 234 КЗпП України, позивачем надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 47, 116, 233, 237-1 КзПП України, ст.ст. 4-5, 12-13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей», в.о. директора державного навчального закладу «Березанський професійний аграрний ліцей» ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик