Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 759/3873/17

провадження № 61-1177св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «»Ідея Банк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М., про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2015 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» укладений кредитний договір № Р20.226.70908, відповідно до умов якого банк надав їй кредит у розмірі 39 450 грн на поточні потреби строком на 48 місяців зі сплатою 14 % річних. За умовами договору позичальник мав сплатити за обслуговування кредитної заборгованості комісію у розмірі 2,1 % річних від початкової суми кредиту.

21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. вчинено виконавчий напис про стягнення з позивача на користь ПАТ «Ідея Банк» грошових коштів у сумі 75 011,28 грн. При вчиненні цього виконавчого напису, нотаріусом не було дотримано вимог актів законодавства України щодо врегулювання порядку вчинення виконавчих написів, що свідчить про безспірність заборгованості. Розмір заборгованості і прострочених процентів не відповідає обставинам справи, а стягнення плати за обслуговування кредиту є незаконним, оскільки не передбачене кредитним договором.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О. М. від 21 листопада 2016 року за реєстровим № 1433.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. 21 листопада 2016 року, зареєстрований за № 1433, таким, що не підлягає виконанню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Ідея Банк» не дотрималось встановленого порядку звернення стягнення на предмет іпотеки і, як наслідок, банк не мав законних підстав для звернення до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису. Іпотекодавцю, боржнику не направлялась письмова вимога про усунення порушення. Надані представником банку докази на підтвердження такого направлення, зокрема фіскальний чек від 23 вересня 2016 року направлення повідомлення на адресу ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу суду, оскільки не містять відомостей щодо адресата та адреси направлення, відсутнє повідомлення про вручення вимоги позивачу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання виконавчого напису від 21 листопада 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. таким, що не підлягає виконанню, з огляду на недотримання вимог, визначених частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Надані ПАТ «Ідея Банк» докази підтверджують направлення позивачці вимоги про усунення порушень кредитних зобов`язань, а також наявність у неї заборгованості у тому розмірі, який зазначений в оспорюваному виконавчому документі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду не є законним та обґрунтованим. Оскаржуваний виконавчий документ вчинено нотаріусом з порушенням вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки ним не було встановлено безспірності заборгованості. Апеляційний суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які спростовують доводи позивачки про наявність у неї заборгованості саме у тому розмірі, який визначено у виконавчому написі нотаріуса.

Крім того, апеляційним судом проігноровано доводи позивачки про незаконність нарахування та стягнення з неї банком плати за обслуговування кредиту. Така позиція апеляційного суду не узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у лютому 2018 року до Верховного Суду, ПАТ «Ідея Банк» зазначило про обґрунтованість наданих ним розрахунків заборгованості ОСОБА_1 . Оскільки позивачка уклала з ПАТ «Ідея Банк» кредитний договір та зобов`язалася дотримуватися його умов, то підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса, який вчинений відповідно до умов договору, таким, що не підлягає виконанню, відсутні. Доводи касаційної скарги зводяться виключно до переоцінки доказів, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У лютому 2018 року цивільна справа № 759/3873/17 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О. М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Суди встановили, що 29 січня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» укладений кредитний договір № Р20.226.70908, відповідно до умов якого банк надав позивачці кредит на поточні потреби у розмірі 39 450 грн строком на 48 місяців, зі сплатою 14 % річних.

21 листопада 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М. вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2015 року № Р20.226.70908 за період з 03 березня 2016 року до 20 вересня 2016 року у розмірі 31 793,59 грн - основний борг, 4 769,84 грн - прострочений борг, 15 358,21 грн - прострочені проценти, 265,74 грн - строкові проценти, 877,92 грн - плата за обслуговування кредиту, 20 645,98 грн - пеня, 1 300 грн - плата за вчинення виконавчого напису, а всього - 75 011,28 грн. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за № 1433 (а. с. 5).

28 грудня 2016 року старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного теритріального управління юстиції у м. Києві на підставі вказаного вище виконавчого напису нотаріуса винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а. с. 6).

Положеннями статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», пункти 1, 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 405/1015/17.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі

№ 6-887цс17.

Суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та не перевірили доводів позивача про те, що виконавчий напис нотаріуса здійснено з порушенням чинного законодавства України, оскільки зазначена у виконавчому написі заборгованість не є безспірною.

З цього питання колегія суддів звертає увагу на таке.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами другим, третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 зазначила, зокрема, про те, що заборгованість за простроченими процентами, вказана у виконавчому написі нотаріуса, не відповідає дійсності, договір не містить переліку послуг, що надаються банком для обслуговування кредиту, а тому стягнення відповідних сум є незаконним.

Вирішуючи спір та скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у порушення вимог статей 212-215, 316 ЦПК України 2004 року не перевірив по суті доводів позивачки про те, що їй за указаним договором нараховувалася комісія.

Відхиляючи доводи ОСОБА_1 у цій частині, апеляційний суд вказав, що положення кредитного договору щодо нарахування плати за обслуговування кредиту та прострочення за комісією не визнані недійсними, а тому визначена судом сума заборгованості є правильною. Тобто, правову природу зазначених складових заборгованості апеляційний суд не дослідив, не встановив, за які саме послуги банку нараховувалася комісія, та чи відповідає таке нарахування зазначеним вимогам закону, а отже, вказана у виконавчому написі заборгованість не є безспірною.

Таким чином, суд апеляційної інстанції на вищенаведені положення закону та обставини справи щодо підстав та порядку вчинення виконавчого напису уваги не звернув, не вирішив справу згідно з нормами матеріального права, та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Разом з цим, ураховуючи, що судом першої інстанції ухвалене рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів не може залишити його в силі, оскільки не погоджується з мотивами, наведеними судом в обґрунтування своєї позиції щодо вирішення спору.

Так, в основу ухваленого судового рішення районним судом покладено висновки про недотримання ПАТ «Ідея Банк» встановленого порядку повідомлення боржника про наявність, розмір та необхідність погашення існуючої заборгованості, яка має бути направлена особі за тридцять днів до звернення кредитора до нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису.

При цьому питання щодо безспірності заборгованості судом не вирішувалось.

Суд першої інстанції обмежився зазначеними мотивами та вважав їх достатніми для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Водночас під час апеляційного розгляду справи судом встановлено, що про наявність заборгованості ОСОБА_1 була повідомлена банком, чого вона не оспорювала в касаційній скарзі.

Аналізуючи підстави звернення до суду з указаним позовом, враховуючи встановлені обставини у справі та надані сторонами докази, керуючись нормами статей 88, 50, 87 Закону України «Про нотаріат», статей 15, 16, 18 ЦК України, правовими висновками, висловленими Верховним Судом України в постановах № 6-141цс14, 6-27цс15, 6-1746, 6-887цс17, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами у справі існує спір про суму заборгованості за кредитним договором від 29 січня 2015 року № Р20.226.70908, оскільки позивач вважає, що банком завищено розмір заборгованості, зокрема за рахунок нарахування комісії, а відповідач посилається на суму заборгованості, яка визначена у виконавчому написі нотаріуса та у постанові ДВС про відкриття виконавчого провадження. За таких обставин нотаріусом помилково вирішено питання про наявність у ОСОБА_1 безспірної заборгованості перед банком.

Водночас правомірність вирішення цього спору не залежить від встановлення конкретного розміру заборгованості. Оскільки нарахування комісії є незаконним та саме по собі впливає на розмір заборгованості, то спростовує твердження банку про її безспірність, що, в свою чергу, є основною передумовою для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки встановлення додаткових обставин, а також дослідження та оцінка доказів у справі не потребується, судові рішення не відповідають вимогам законності й обґрунтованості, колегія суддів вважає за можливе ухвалити нове рішення у справі на підставі статті 412 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем 21 листопада 2016 року, зареєстрований за реєстровим № 1433, таким, що не підлягає виконанню.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк