Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

місто Київ

справа № 716/1066/16-ц

провадження № 61-34711св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товтрівська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області,

третя особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 лютого 2017 року у складі судді Пухарєвої О. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кулянди М. І., Одинак О. О., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у серпні 2016 року звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області (далі - Товтрівська сільська рада), у подальшому уточненим, про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 01 січня 1991 року відносилося до суспільної групи господарств - колгоспний двір. На час ліквідації колгоспних дворів, тобто станом на 15 квітня 1991 року у зазначеному будинковолодінні були зареєстровані та проживали: ОСОБА_4 , який був головою двору, ОСОБА_5 , а також ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Згідно з рішенням Заставнівської районної ради Чернівецької області від 05 травня 1989 року №83/5 оформлено право власності на спірний житловий будинок на АДРЕСА_1 . У подальшому, на підставі зазначеного рішення, Виконавчим комітетом Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області ОСОБА_4 24 липня 1989 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок на АДРЕСА_2 , яке зареєстроване 24 липня 1989 року у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 1, стор. 206.

Оскільки господарство відносилося до типу колгоспного двору, то позивачам як членам колгоспного двору належить у рівних частках спірне будинковолодіння.

Позивачі також зазначили, що дізналися про порушення їхнього права власності на спірне будинковолодіння у серпні 2016 року від своїх батьків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які повідомили, що згаданий будинок переданий в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк).

У позовній заяві (за уточненим позовом) просили визнати за позивачами право спільної часткової власності по 1/5 частці за кожним на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований на АДРЕСА_1 .

Стислий виклад заперечень відповідачів

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також представник відповідача територіальної громади с. Товтри Заставнівського району Чернівецької області подали до суду заяви про визнання позову.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/5 частку у майні колгоспного двору, а саме житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 . Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалось тим, що спірне домогосподарство належало до колгоспного двору і позивачі проживали разом із відповідачами у спірному будинку, і, будучи на той час неповнолітніми, набули право власності на частку в згаданому житловому будинку, як на майно колгоспного двору.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у липні 2017 року, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.Заявник зазначає, що суди, зосередившись на доведеності факту віднесення спірного домоволодіння до складу майна колгоспного двору, розглянули та задовольнили позовні вимоги позивачів, які не довели порушення їх прав відповідачами, а тому позов задоволено безпідставно. При цьому, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вважає, що спірний будинок не відносився до колгоспного двору. Також, на переконання банку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню позовна давність, про що заявлялось у суді першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Позивачі просили відхилити касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскаржувані судові рішення залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 у 1982 році прийнята в члени колгоспу «Перемога», а 11 листопада 1992 року виключена з членів зазначеного колгоспу відповідно до копії трудової книжки колгоспника, заведеної 05 серпня 1982 року № 1039.

ОСОБА_4 05 лютого 1990 року прийнятий в члени колгоспу «Перемога», а 11 вересня 1990 року виключений з членів зазначеного колгоспу відповідно до трудової книжки колгоспника, заведеної 07 грудня 1989 року, серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі, у якому у них народилося троє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (яка 12 липня 2007 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , у зв`язку із чим змінила своє прізвище ОСОБА_8 на прізвище ОСОБА_9 ), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

24 липня 1989 року на підставі рішення Заставнівської районної ради народних депутатів від 05 травня 1989 року № 83/5 Виконавчим комітетом Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке зареєстроване 24 липня 1989 року у Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 1.

З довідки Виконавчого комітету Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області судами встановлено, що в колгоспному дворі ОСОБА_4 , особовий рахунок № НОМЕР_3 села Товтри, станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані: ОСОБА_4 , 1958 року народження, ОСОБА_5 , 1961 року народження, ОСОБА_2 , 1981 року народження, ОСОБА_3 , 1984 року народження, ОСОБА_5 , 1986 року народження.

Щодо норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із частиною першою статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його зі складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення за особистими зобов`язаннями члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (стаття 123 ЦК УРСР).

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Таким чином, позивачі вправі були вимагати визнання за ними права спільної власності на спірне домоволодіння, оскільки мали право на рівні частки колишнього колгоспного двору.

Станом на 2004 рік наймолодший з позивачів досяг повноліття, а тому для нього та інших позивачів з досягненням повноліття розпочав сплив позовної давності.

З досягненням повноліття фізичні особи вправі самостійно реалізовувати свої повноваження, звертатися до суду з відповідними позовами, своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що відповідачі у справі у судові засідання не з`явилися, надали суду заяви про визнання позову.

За правилами частин першої, другої та четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд має виходити з того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що між сторонами у цій справі відсутній реальний спір, відповідачі визнали позовні вимоги, не брали участі у розгляді справи, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Натомість ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заперечувало проти задоволення позову, посилаючись на порушення прав банку як іпотекодержателя спірного майна. Зокрема, спірний житловий будинок за договором іпотеки, укладеним 13 листопада 2007 року, передано в заставу ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що визнання відповідачами позову порушує права та інтереси ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», якому передано в іпотеку спірне майно, оскільки подібне рішення ставить під сумнів дійсність іпотечного договору, укладеного із заявником.

Згідно з правилом статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 3 зазначеного Закону у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, за своєю правовою природою права іпотекодержателя на предмет іпотеки є речово-правовими, оскільки надають йому можливість задовольнити свої вимоги до боржника за основним зобов`язанням безпосередньо за рахунок такого предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами.

Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що у справі, що переглядається, відсутні невизнані або оспорювані відповідачами права позивачів, а тому дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову за відсутності реального дійсного спору між його сторонами. Також суди не врахували, що визнання позову відповідачами призвело до порушення прав та інтересів третьої особи у справі.

Визнання позову відповідачами не могло бути прийнято судом, суд зобов`язаний був постановити ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовжити судовий розгляд, з`ясувавши, чи дійсно між сторонами існує спір, чи порушені, невизнані або оспорені права позивачів.

Суди зобов`язані були врахувати, що ані на момент оформлення свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок від 24 липня 1989 року, ані на момент досягнення усіма позивачами повноліття, ані на момент передачі спірного будинку у заставу банку спору між сторонами у цій справі з приводу права власності на нього не існувало. Спір між ними виник виключно на стадії виконання укладеного між заявником та відповідачами кредитного договору, на забезпечення виконання якого був укладений іпотечний договір.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що позивачі пред`явили позов лише з тих підстав, що житловий будинок без їхньої згоди передано в іпотеку, відповідачі у справі визнають права позивачів на житловий будинок, між сторонами у справі відсутній реальний спір, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Натомість існує спір між позивачами та банком, проте у справі, що переглядається, банк залучено лише як третю особу, позовних вимог до нього не пред`явлено.

Наявність спору передбачає наявність зустрічних взаємовиключних інтересів, задоволення яких відбувається, можливо, за рахунок протилежної сторони. Враховуючи всі обставини справи, доводи касаційної скарги, такі зустрічні інтереси є у банку, з однієї сторони, і у позивачів та відповідачів як членів однієї родини, з іншої сторони. Саме між цими учасниками насправді існує спір про право цивільне, а тому Верховний Суд визнає, що позов у цій справі є надуманим, а цивільний спір штучно створений з метою порушення прав третьої особи, банку.

Одночасно Верховний Суд врахував, що не підлягають врахуванню доводи заявника про застосування позовної давності до спірних правовідносин з тих підстав, що відсутні правові підстави для задоволення позову, а також оскільки про застосування позовної давності заявлено третьою особою, яка не є стороною спору. Позовна давність застосовується судом виключно за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про відмову у задоволенні позову, то судові витати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, покладаються на позивачів.

Судові витрати, понесені банком у зв`язку із розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню позивачами в рівних частках на користь заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , Товтрівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, третя особа - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції по 804, 99 грн з кожного.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судовий збір у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції по 878, 20 грн з кожного.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко