Справа № 138/1149/19
Провадження № 22-ц/801/1953/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуСправа № 138/1149/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого : Копаничук (судді-доповідача)

суддів: Денишенко Т.О., Ковальчука О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ПАТ «СК «Країна» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 11.07.2019 року , ухвалене в приміщенні цього суду судом під головуванням Київської Т.Б. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,-

Встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (далі - ПАТ «СК «Країна») про стягнення недоплаченого страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а також пені та інфляційних втрат внаслідок прострочення виплат. Зазначила , що постановою слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 28.11.2016 року було закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення ,а саме - у тому ,що він , 24.09.2016 року біля 23 год.15хв. ,керуючи автопоїздом у складі авто «КАМАЗ» 53212 та причепа « СЗАП» 8356 , по вул.50-річчя Жовтня у смт. Вендичани скоїв наїзд на її неповнолітнього сина- ОСОБА_3 , від якого останній помер. Смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки їй та її чоловіку ОСОБА_4 заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню незалежно від вини. Оскільки цивільну відповідальність за діяльність джерела підвищеної небезпеки, що здійснювалась ОСОБА_2 , на підставі договору страхування цивільно-правової відповідальності несе ПАТ «СК «Країна», яке моральну шкоду на час страхового випадку (17400 грн. : 2 = 8700 грн.) їй відшкодувало лише частково в розмірі 4350 грн ., а також прострочило її виплату і виплату витрат на спорудження пам`ятника із 25.04.2018 року ,просила стягнути з відповідача на її користь 4350 грн. - страхового відшкодування моральної шкоди, 4116,73 грн.- пені за несвоєчасну виплату коштів, 880,85 грн. інфляційних втрат та 354 грн. - 3% річних ,а також 6000 грн. витрат за надання правничої допомоги .

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 11.07.2019 року позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «СК «Країна» на користь ОСОБА_1 4350 грн. - страхового відшкодування моральної шкоди, 4116,73 грн.- пені, 880,85 грн. - інфляційних втрат, 354 грн.-3% річних та 6000 грн. відшкодування за надання правничої допомоги. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «СК «Країна» просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Зазначило, що суд невірно встановив обставини справи щодо підстав та розміру належних до виплати коштів, нібито порушених відповідачем строків виплат, підстав та розміру стягнутих витрат на правову допомогу, а, відтак, дійшов необґрунтованого висновку про задоволення вимог. Вважає, що адвокат Мелех Д.О. не має права на представництво інтересів позивача, оскільки договір про надання правничої допомоги укладено позивачем із ТОВ «Автопоміч», а Мелех Д.О. , який є директором ТОВ «Автопоміч», діє на підставі своєї адвокатської ліцензії. Вважає безпідставним стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки ТОВ «Автопоміч» як адвокатське об`єднання чи адвокатського бюро не зареєстровано. Також відповідач зазначив, що виплата страхового відшкодування та моральної шкоди здійснена належним чином, оскільки шкода заподіяна сукупними діями відповідальних осіб, а саме водія ОСОБА_2 та самого ОСОБА_3 , чия вина в порушенні ПДР встановлена постановою про закриття кримінального провадження від 28.11.2016 року. Вважає строки виплати страхового відшкодування моральної шкоди і спорудження надгробного пам`ятника не порушеними , оскільки підтвердження встановлення надгробного пам`ятника страховик отримав лише 11.07.2018 року.

У відзиві ОСОБА_1 вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року встановлено в розмірі 1921 грн.

Ціна позову в даній справі складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192100 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з статтею 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24.09.2016 року по вул.50-річчя Жовтня у смт. Вендичани, близько 23 год. 15хв., ОСОБА_2 , керуючи автопоїздом у складі авто «КАМАЗ» 53212 та причепа « СЗАП» 8356 ,цивільна відповідальність за якими була застрахована у ПАТ «СК «Країна» , скоїв наїзд на пішохода - неповнолітнього ОСОБА_3 , який від отриманих ушкоджень помер на місці. Постановою слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 28.11.2016 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 закрито за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Вказаною постановою встановлено, що водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 , який порушив Розділ 4 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху України. Батьками ОСОБА_3 являються ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . Смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, матері загиблого - ОСОБА_1 була завдана матеріальна шкода, що складається з витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника в загальному розмірі 37 552 грн. та моральна шкода в розмірі 8 700 грн. Станом на дату ДТП розмір мінімальної заробітної плати дорівнював 1450 грн., а ліміт страхового відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника становив 17400 грн. Заяву ОСОБА_1 про відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди із відповідними документами відповідач отримав 24.01.2018 року і повинен був здійснити виплату не пізніше 25.04.2018 року ,однак цього не зробив ,а безпідставно витребовував докази, підтверджуючі підтверджуючі спорудження надгробного пам`ятника на місці поховання потерпілого та повноваження секретаря Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Гуджол Я.М., яка посвідчувала довіреність представника Мелеха Д .О. В результаті відповідач здійснив виплату ОСОБА_1 страхового відшкодування лише 27.06.2018 року і в розмірі 10 376 грн., з яких: 4350 грн. - моральна шкода та 6026 грн. - витрати на поховання. Страхове ж відшкодування витрат на спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 11374 грн. відповідач доплатив позивачу 29.10.2018 року, тобто, здійснив виплати з порушенням встановлених Законом строків ,а суму 4350 грн. відшкодування моральної шкоди не доплатив взагалі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування шкоди покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 щодо транспортного засобу була застрахована у ПАТ «СК «Країна», позивач має право на страхове відшкодування саме за рахунок відповідача. Також, суд виходив з того, що внаслідок необґрунтованих дій відповідача ,страхові виплати відшкодування в повній мірі матеріальної і моральної шкоди було прострочено, а тому підлягають стягненню згідно розрахунку 4350 грн страхового відшкодування моральної шкоди, пеня в розмірі 1497,59 грн., інфляційні втрати - 373,58 грн. та 3% - 127 грн. річних, пов`язані з несвоєчасністю виплати ,а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн., оскільки вони підтвердженні належними та допустимими доказами.

Суд вірно встановив обставини справи, які перевірив доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України , правильно визначив спірні правовідносини та правові норми ,що їх регулюють та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір відшкодування позивачу був визначений вірно та підлягає поділу навпіл, оскільки у даному випадку неподільна шкода виникла внаслідок взаємопов`язаних і сукупних дій та вини, як водія ОСОБА_2 так і потерпілого ОСОБА_3 , є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до п.36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Оскільки водій ОСОБА_2 і потерпілий ОСОБА_3 не є відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними ,сукупними діями, оскільки їх дії не є взаємопов`язаними і сукупними, , потерпілий не є заподіювачем шкоди в контексті ст.36 Закону № 1961-IV, не здійснював діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки ,а ,відповідно, не є відповідальним за шкоду.

Статтею 11 ЦК України визначено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди.

Порядок та умови відшкодування шкоди також визначено ЦК України.

Відповідно до частин першої-другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, який здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від наявності у його діях вини, за виключенням лише двох випадків: непереборної сили або умислу потерпілого.

Відтак, п.36.3 ст. 36 Закону № 1961-IV не підлягає застосуванню у даних правовідносинах, оскільки шкода потерпілому заподіяна саме джерелом підвищеної небезпеки, у зв`язку з чим застосуванню підлягає ст. 1187 ЦК України.

Оскільки, в даному випадку шкода потерпілому була заподіяна внаслідок здійснення ОСОБА_2 діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, і доказів того, що шкода була причинена внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого відповідач не надав , відповідальність за заподіяння такої шкоди має нести саме володілець .

Посилання у апеляційній скарзі на те, що у дорожно-транспортній пригоді є вина потерпілого, який не дотримався Правил дорожнього руху для пішоходів , що встановлено постановою слідчого, а тому також є відповідальним за шкоду, не заслуговують на увагу. Вина може бути як у формі умислу ,так у формі необережності ,а тому постанова слідчого не є доказом існування саме умислу в діях потерпілого ,що виключав би цивільну відповідальність володільця.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 , який здійснював експлуатацію транспортного засобу марки «КАМАЗ 353212», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПАТ «СК «Країна».

Відповідно до статті 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Колегія суддів вважає, що відповідач не довів, що володілець авто ОСОБА_2 не відповідає за завдану шкоду, так як довів, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення на користь позивача неустойки та інших санкцій, оскільки відшкодування були здійсненні відповідачем своєчасно, необґрунтовані.

П. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть.

Зазначений закон не пов`язує обов`язок проведення страховиком виплати з підтвердженням факту спорудження надгробного пам`ятника на місці поховання, а лише з наданням страховику документів, що підтверджують понесення таких витрат.

Як встановлено вище, страховик повинен був сплатити позивачу належне відшкодування моральної шкоди в сумі 8700 грн. не пізніше 25.04.2018 року. Так само, відповідач повинен був відшкодувати витрати на спорудження пам`ятника не пізніше 90-денного строку після надання документів, що підтверджують такі витрати, які були надані позивачем 24.01.2108 року. Відтак, відповідач зобов`язаний був здійснити дану виплату не пізніше 25.04.2018 року. Однак, відповідач порушив 90-денний строк для виплати страхового відшкодування, передбаченого чинним законодавством, провівши відшкодування не повністю і з запізненням - 27.06.2018 року та 29.10.2018 року. Отже, ОСОБА_1 має право на стягнення неустойки та витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на невірний розрахунок моральної шкоди, у зв`язку з неврахуванням судом права на відшкодування моральної шкоди не тільки матір`ю загиблого, а й батьком, не заслуговують на увагу, оскільки були враховані судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, є необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.14 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

З матеріалів справи вбачається, що 22.12.2017 року позивач та ТОВ «Автопоміч» уклали договір про надання юридичних послуг. Предметом цього договору є надання пофесійної правничої допомоги в отриманні відшкодування шкоди по страховому випадку, що мав місце 24.09.2016 року.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що є у відкритому доступі в мережі Інтернет, ТОВ «Автопоміч» зареєстровано в зазначеному реєстрі та здійснює діяльність у сфері права. Представник позивача Мелех Д.О. являється директором зазначеного товариства та адвокатом.

Матеріали справи містять договір про надання правничої допомоги, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, розрахунок наданої професійної правничої допомоги, детальний опис робіт (акт наданих послуг), виконаних для надання правничої допомоги, рахунок-фактуру, копію квитанції про оплату, ордер на надання правової допомоги (а.с.25-29)

Відповідно до ч. 10 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» одноосібний виконавчий орган товариства або голова колегіального виконавчого органу товариства може діяти від імені товариства без довіреності.

Правнича допомога надавалась Мелех Д.О. , який є адвокатом і одночасно директором ТОВ «АВТОПОМІЧ» та може діяти від імені товариства, як його керівник.

За вказаних вище обставин колегія суддів вважає, що позивачем доведено понесення витрат на правничу допомогу, правомірність її здійснення адвокатом Мелехом Д.О. як представником позивача, уповноваженим ТОВ «Автопоміч», виконання відповідних робіт, надання послуг, їх обсягом, вартістю, та розцінюється судом, як достатні підстави для стягнення витрат на правову допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції; такі доводи були повно, всебічно та об`єктивно оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ПАТ «СК «Країна» - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги, в силу ст. 141 ЦПК України, слід залишити за її заявником.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ПАТ «СК «Країна» - залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду від 11.07.2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Г. Копаничук

Судді: Т.О. Денишенко

О.В. Ковальчук