Єдиний унікальний номер 725/6580/15-ц
Номер провадження 2/725/1035/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2019 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючої судді Федіної А.В.

за участю секретаря судового засідання Томко І.Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

та представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором безпроцентної допомоги (позики), -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_5 «Букофрут» та ОСОБА_4 заборгованості за договорами позики №10 від 05.11.2012 року, №4 від 30.10.2012 року, №14 від 24.12.2012 року з урахування штрафу, 3 % річних та інфляційних, а також судового збору в сумі 6090 грн.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06.09.2016 року замінено первісного відповідача ОСОБА_5 «Букофрут» на належного відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина», який є правонаступником первісного відповідача.

Вказаний спір вирішувався судами трьох інстанцій, зокрема рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 06.09.2016 року стягнуто солідарно з ТОВ «Дьолер Буковина» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 30 жовтня 2012 року № 4 суму боргу у розмірі 25 тис. грн., 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 1 563 грн 69 коп., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 15 825 грн, штраф у розмірі 100 тис. грн., пеню у розмірі 17 388 грн. 35 коп., що в загальній сумі становить 159 777 грн. 04 коп.; за договором позики від 5 листопада 2012 року № 10 суму боргу у розмірі 355 тис. грн., 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 22 029 грн. 45 коп., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 224 715 грн, штраф у розмірі 177 500 грн., пеню у розмірі 246 156 грн. 03 коп., що в загальній сумі становить 1 025 400 грн. 48 коп.; за договором позики від 24 грудня 2012 року № 14 суму боргу у розмірі 200 тис. грн., 3 % річних від простроченої заборгованості у сумі 11 605 грн. 47 коп., грошові кошти з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 125 200 грн., штраф у розмірі 100 тис. грн., пеню у розмірі 135 189 грн. 04 коп., що в загальній сумі становить 571 994 грн. 51 коп., вирішено питання про судові витрати. Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення штрафів: за договором позики від 30 жовтня 2012 року № 4 у розмірі 100 тис. грн.; за договором позики від 5 листопада 2012 року № 10 у розмірі 177 500 грн.; за договором позики від 24 грудня 2012 року № 14 у розмірі 100 тис. грн. скасовано, та у задоволенні цих позовних вимог відмовлено; рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 6 вересня 2016 року в частині стягнення солідарно з ТОВ «Дьолер Буковина», ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики від 30 жовтня 2012 року № 4, від 5 листопада 2012 року № 10, від 24 грудня 2012 року № 14 в частині визначення загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню за кожним договором, змінено - визначено загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню солідарно з ТОВ «Дьолер Буковина», ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 30 жовтня 2012 року № 4 у розмірі 59 777 грн. 04 коп.; за договором позики від 5 листопада 2012 року № 10 у розмірі 847 900 грн. 48 коп.; за договором позики від 24 грудня 2012 року № 14 у розмірі 471 994 грн. 51 коп.; вирішено питання про судові витрати.

В подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 6 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, в ході нового судового розгляду позивачем та його представником не змінювались та не уточнювались позовні вимоги, а також не змінювались предмет та підстава позову.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 30.10.2012 року між ним та ОСОБА_5 «Букофрут» було укладено договір фінансової безпроцентної допомоги №4 відповідно до умов якого він надав ОСОБА_5 «Букофрут» грошові кошти в сумі 200000 грн. з умовою повернення вказаної суми на протязі 12 місяців, тобто строком до 30.10.2013 року. В подальшому, 05.11.2012 року між вказаними сторонами було укладено договір фінансової безпроцентної допомоги №10 відповідно до якого позивач передав ОСОБА_5 «Букофрут» грошові кошти в сумі 355000 грн. строком до 05.11.2013 року, а також 24.12.2012 року вони уклали договір фінансової безпроцентної допомоги №14 відповідно до умов якого ОСОБА_5 «Букофрут» отримало від позивача грошові кошти в сумі 200000 грн. з умовою їх повернення до 24.12.2013 року. Вважає, що вказані договори за своєю правовою природою є договорами позики.

02.09.2013 року між сторонами були укладені додаткові угоди до вказаних договорів в яких передбачені умови відповідальності сторін у разі порушення взятих на себе зобовязань.

З метою забезпечення належного виконання зобовязань за вказаними договорами, між позивачем та ОСОБА_4 30.10.2012, 05.11.2012 року та 24.12.2012 року були укладені договори поруки відповідно до яких ОСОБА_4 взяв на себе обовязок нести відповідальність перед позивачем за неналежне виконання ОСОБА_5 «Букофрут» своїх зобовязань за вказаними вище договорами.

Вказував на те, що позивальник належним чином не виконав своїх зобовязань перед позикодавцем, а тому повинен нести юридичну відповідальність у вигляді штрафу, пені, інфляційних та 3 % річних, що передбачено п. 9.1 кожного з договорів позики, а також відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, умови договорів, просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_5 «Букофрут» та ОСОБА_4 заборгованість: за договором позики № 4 від 30 жовтня 2012 року в розмірі 159777 грн.04 коп., яка складається із суми заборгованості в розмірі 25 000 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 1 563,69 грн., грошових коштів з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 15 825 грн., штрафу у розмірі 100 000 грн. та пені у розмірі 17388 грн. 35 коп.; за договором позики № 10 від 5 листопада 2012 року в розмірі 1 025400 грн. 48 коп., яка складається із суми заборгованості в розмірі 355 000 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 22029 грн. 45 коп., грошових коштів з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 224 715 грн., штраф у розмірі 177 500 грн., пені у розмірі 246156 грн. 03коп.; за договором позики № 14 від 24 грудня 2012 року 571994 грн. 51 коп., яка складається із суми заборгованості в розмірі 200 000 грн., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 11605 грн. 47 коп., грошових коштів з урахуванням індексу інфляції від суми заборгованості у розмірі 125 200 грн., штрафу у розмірі 100 000 грн. пені в розмірі 135189 грн. 04 коп., а також судові витрати по справі в розмірі 6090 грн.

На вказану позовну заяву відповідачем ОСОБА_5 «Дьолер Буковина» (правонаступник ОСОБА_5 «Букофрут») подано заперечення в яких позов не визнав, оскільки вважає, що зобовязання боржника за вказаними вище договорами припинені, оскільки 23.10.2013 року на підставі заяви про прощення боргу ОСОБА_3 відмовився від права вимоги за договорами про фінансову допомогу, у звязку з чим сума заборгованості була віднесена до прибутку підприємства та з неї сплачено відповідний податок (а/с 61, 187 Том 1).

В судовому засідання ОСОБА_3 був допитаний в якості свідка та суду пояснив, що він був співвласником фірми «Букофрут» та вів переговори з помічником компанії «Дьолер Буковина» з приводу виходу зі складу членів правління. В ході вказаних переговорів юристи готували та давали на підпис велику кількість різних документів, які він за їх рекомендаціями та вказівками підписував, допускає що серед цих документів могла бути і заява про прощення боргу, яку він міг підписати разом з іншими документами, не вникнувши в її зміст, оскільки підписував все підряд. Вказував на те, що не мав наміру прощати борг, а тому якщо і підписав відповідну заяву то лише випадково без відповідного волевиявлення, а тому така заява не може братись до уваги. Просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просила врахувати висновки почеркознавчих експертиз відповідно до яких ОСОБА_3 заяви про прощення боргу не підписував, та задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 «Дьолер Буковина» в судовому засіданні позов не визнала, надала суду пояснення аналогічні письмовим доповненням до заперечення та пояснила, що зобовязання між сторонами на підставі договорів безпроцентної фінансової допомоги припиненні, оскільки у ОСОБА_3 був намір простити борг, при цьому під час підпису ряду документів була допущена необачність через яку ОСОБА_6 підписав заяву про прощення боргу яку мав підписати ОСОБА_3, а ОСОБА_3 поставив свій підпис у заяву про прощення боргу, яку мав підписати ОСОБА_6,оскільки документи за своїм змістом були практично ідентичними. Просила відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі.

В ході судового розгляду даного спору суд неодноразово витребовувались докази, а саме: копія актового запису про смерть громадянина України ОСОБА_6, оригінал заяви ОСОБА_6 на видачу паспорта громадянина України (Ф-1) та оригінал заяви-анкети ОСОБА_6 на видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а також призначалась судова почеркознавча експертиза на вирішення якої ставились питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 в заяві про прощення боргу ТОВ «Букофрукт» від 23 жовтня 2013 року самим ОСОБА_3 чи іншою особою, якщо так, то чи виконаний підпис від імені ОСОБА_3 в заяві про прощення боргу ТОВ «Букофрукт» від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_6.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, хоча неодноразово належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи наявні в матеріалах справи відомості щодо неодноразового повідомлення ОСОБА_4 про час та місце розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що дана справа може бути розглянута у його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, покази позивача допитаного в якості свідка, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 «Букофрут» було укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №4, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 200 000 гривень із кінцевим терміном повернення до 30 жовтня 2013 року (а/с 89 Том 1).

В подальшому, 05 листопада 2012 року між вказаними сторонами було укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №10, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 355 000 гривень із кінцевим терміном повернення до 05 листопада 2013 року(а/с 92 Том 1).

Також, 24 грудня 2012 року між тими ж сторонами укладено договір про надання фінансової безпроцентної допомоги №14, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти у розмірі 200 000 гривень із кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2013 року. (а/с 99 Том 1)

Згідно квитанцій до прибуткого касового ордера №134 від 01 листопада 2012 року, №139 від 05 листопада 2012 року та №146 від 26 грудня 2012 року вказані кошти були отримані відповідачем позичальником.

02 вересня 2013 року між сторонами були укладені додаткові угоди №1 до вказаних договорів, якими встановлено відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання зобовязань у виді штрафу у розмірі 50% від суми вказаної в п.2 Договору, обовязку сплатити пеню за весь час прострочення виконання зобовязання, інфляційні та три проценти річних (а/с 91, 94, 101 Том 1).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем до позовної заяви, позичальник не виконав своїх договірних зобов'язань, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість у загальному розмірі 1 757 172 грн. 03 коп., яка складається із суми заборгованості за кожним із вказаних договорів, 3 % річних від прострочених сум заборгованості, інфляційних втрат, штрафу та пені (а/с 19-21 Том 1).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач ОСОБА_5 «Дьолер Буковина» не ставить під сумнів суму боргу за кожним із договорів, натомість вважає зобовязання припиненим, посилаючись на заяву про прощення боргу від 23.10.2013 року, яку помилково замість ОСОБА_3 підписав ОСОБА_6, а тому вважає, що зобовязання є припиненими.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 605 ЦК України, зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

В матеріалах справи міститься заява датована 23.10.2013 року відповідно до якої ОСОБА_3 відмовляється від свого права вимоги щодо повернення позик у розмірі 580000 грн. за договорами про надання фінансової допомоги №4 від 30.10.2012 року, №10 від 05.11.2012 року, №14 від 24.12.2012 року та заявляє, що борг прощено у повному обсязі та він не підлягає поверненню.

Відповідно до висновку експерта №19654 від 14.01.2019 року, підпис від імені ОСОБА_3 в заяві про прощення боргу від 23.10.2013 року, складений від імені ОСОБА_3 в рядку «Герман Фредік Якович» виконаний не ОСОБА_3, цей підпис виконаний ОСОБА_6 (а/с 10 Том 4).

Згідно висновку експерта №657, 696-к від 29.04.2016 року, підпис після слів «З повагою» над пунктирною лінією і словами «Герман Фредік Якович» в заяві про прощення боргу від 23.10.2013 року виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а/с 160 Том 1).

Таким чином, за наслідками розгляду справи беззаперечно встановлено, що заяву про прощення боргу від 23.10.2013 року ОСОБА_3 не підписував.

Відповідно до висновку експертного почеркознавчого дослідження №6805/6806 від 29.07.2016 року у заяві про прощення боргу від імені ОСОБА_6 номер платника податків НОМЕР_1 ТОВ «БУКОФРУТ» у розмірі 580000 грн. від 23.10.2013 року виконаний не ОСОБА_6, цей підпис виконаний ОСОБА_3 (а/с 206, Том 1).

Допитати ОСОБА_7 з приводу вказаних обставин не представилось можливості, оскільки останній помер 27.07.2016 року, що підтверджується копією відповідного актового запису про смерть (а/с 226 Том 3).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 вказав, що не мав наміру прощати борг за вказаними вище договорами.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, зокрема висновки почеркознавчих експертиз, покази позивача допитаного в якості свідка, суд приходить до висновку, що факт прощення позивачем боргу 23.10.2013 року не доведений належними та допустимими доказами поза розумним сумнівом, а тому не приймає до уваги заяву про прощення боргу від 23.10.2013 як підставу припинення зобовязань за договорами №4 від 30.10.2012 року, №10 від 05.11.2012 року, №14 від 24.12.2012 року, у звязку з чим позичальник має нести встановлену законом відповідальність за неналежне виконання взятих на себе зобовязань.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Судом встановлено, що 30 жовтня, 5 листопада, 24 грудня 2012 року було укладено договори поруки, за якими ОСОБА_4 зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання усіх зобов'язань ТОВ «Букофрут» (правонаступник ОСОБА_5 «Дьолер Буковина») (а/с 95-98, 102 Том 1).

Згідно вимог ст.ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що позичальник належним чином своїх зобовязань за договором не виконав, у звязку з чим у нього утворилась заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя на користь позикодавця.

При цьому, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача штрафів за порушення зобовязань за кожним із наведених договорів, виходячи з наступного.

Так, за змістом ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов'язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).

Пеня й штраф є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання одного й того самого грошового зобов'язання суперечить ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення та загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, стягнення неустойки у виді штрафу в розмірі 377 500 гривень одночасно із пенею є порушенням вимог ст. 61 Конституції України, ч. 3 ст. 509 ЦК України, а тому в задоволенні позову в частині вимог про стягнення штрафів за договором позики № 4 від 30 жовтня 2012 року в розмірі 100 000 гривень; за договором позики № 10 від 5 листопада 2012 року в розмірі 177500 гривень; за договором позики № 14 від 24 грудня 2012 року в розмірі 100 000 гривень слід відмовити.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно розяснень, які містяться в п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Оскільки позов задоволено частково, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню в рівних частках судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 11, 509, 526, 549, 553,554, 605, 611, 625, 631, 1046- 1049 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики №4 від 30.10.2012 року в сумі 59777,04 грн.; за договором позики №10 від 05.11.2012 року в розмірі 847900, 48 грн.; за договором позики №14 від 24.12.2012 року в сумі 471994,51 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дьолер Буковина» та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 4812 грн., а саме по 2406 грн. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду або в той самий строк через Першотравневий районний суд м. Чернівці відповідно до вимог п. 15.5 Розділу ХІІІ ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 28 березня 2019 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна