ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року м. Чернівці

справа № 727/3659/17

провадження №22ц/822/247/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

з участю представників позивача ОСОБА_1., ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення часток у спільному майні подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 грудня 2018 року у складі судді Чебан В.М.,

встановив:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення часток у спільному майні подружжя, який назвав як поділ майна подружжя.

Зазначав, що він з відповідачкою з 03 липня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 08 червня 2016 року, розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_6, який проживає разом з відповідачкою.

За час проживання у шлюбі ними набуто у спільну сумісну власність наступне майно:

26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі, в торговельному комплексі літ. «С»: 8-1 торговий зал пл. 251,40 кв. м, 8-2 технічне приміщення площею 18.80 кв. м загальною площею 270,20 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Соколик О.О., за реєстровим №8283;

19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в тому ж торговельному комплексі, що складається з торгового залу № 9-1 площею 140,80 кв. м, технічного приміщення № 9-2 площею 61,60 кв. м, загальною площею 202,40 кв. м, що підтверджується договором купівлі - продажу від 12 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Войціховським А.В., за реєстровим №1586.

Посилаючись на те, що угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ним та відповідачкою не досягнуто, добровільно поділити спільно нажите майно відповідачка відмовляється, просив:

визнати спільною сумісною власністю подружжя указане майно;

визнати частки строін у праві вланості на майно, а саме, визнати за ОСОБА_4 право власності на 13/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С»: 8-1 торговий зал плщею 251,40 кв. м, 8-2 технічне приміщення плщею 18,80 кв. м, загальною площею 270,20 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_4 право власності на 19/2000 ідеальних часток нежитлової будівлів торговельному комплексі літ «С» та складається з торгового залу 9-1 площею 140,80 кв. м, технічного приміщення 9-2 площею 61,60 кв. м, загальною площею 202,40 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_5 право власності на 13/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі, в торговельному комплексі літ. «С»: 8-1 торговий зал площею 251,40 кв. м, 8-2 технічне приміщення площею 18,80 кв. м, загальною площею 270,20 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_5 право власності на 19/2000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ «С» та складається з торгового залу 9-1 площею 140,80 кв. м, технічного приміщення 9-2 площею 61,60 кв. м, загальною площею 202,40 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1.

У січні 2018 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення коштів.

Зазначала, що вона самостійно придбала спірні нежитлові будівлі з метою здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку.

З 10 червня 2005 року вона здійснює підприємницьку діяльність, як фізична особа-підприємець, від здійснення якої у 2005 році отримувала доходи.

20 грудня 2007 року вона уклала з ТОВ «Ринок Головний ТК» договір №142 про надання послуг з бронювання місця під розміщення торговельного місця, який за своєю суттю є договором про інвестування будівництва.

На виконання умов договору бронювання торговельного місця вона здійснила оплату на користь ринку у загальному розмірі 207800 грн (приблизно 28000 доларів США). Джерелом сплати вказаних коштів були грошові кошти, що зароблені нею від здійснення підприємницької діяльності, а також грошові кошти, що отримані нею від її матері ОСОБА_9

29 листопада 2010 року між нею та її матір'ю ОСОБА_9 було укладено договір позики, за умовами якого вона отримала грошову позику в сумі 20000 доларів США (станом на момент отримання позики 158600 грн за курсом 7,93 грн за 1 долар США), що підтверджується відповідною розпискою.

02 грудня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, що укладений між нею та ТОВ «Ринок Головний ТК», вона набула у власність 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ «С», який є предметом спору. Договір вона уклала як фізична особа, оскільки реєстрація права власності на нерухоме майно за фізичною особою суб'єктом підприємницької діяльності чинним законодавством не передбачена.

Позивач ОСОБА_4 за договором суборенди від 12 листопада 2012 року орендував у неї у вказаному магазині частину приміщення площею 20,00 кв. м, отримав ліцензію на продаж тютюнових виробів та алкогольних напоїв та розпочав здійснювати власну підприємницьку діяльність.

Зазначала, що за рахунок власних коштів, виручених від здійснення підприємницької діяльності, вона 12 червня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу, що укладений з ОСОБА_10, набула у власність 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ «С», загальною площею 202,40 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 та складаються з: торгового залу 9-1 площею 140,80 кв. м, технічного приміщення 9-2 площею 61,60 кв. м (магазин №2), за який було сплачено 405731 грн.

Стверджувала також, що після розірвання шлюбу погасила борг перед матір'ю за договором позики з власної ініціативи та за рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 21 серпня 2017 року.

Посилалася на те, що сума грошових коштів, які належали особисто ОСОБА_5 та за рахунок яких було погашено борг за договором позики від 29 листопада 2010 року, становить 1339486,46 грн, з огляду на те, що половину сплаченого за особисті кошти ОСОБА_5 боргу у сумі 669743,23 грн необхідно стягнути з ОСОБА_4

Дані зобов'язання, на думку ОСОБА_5, є однорідними, а тому просила їх частково зарахувати на вищевказану суму 196953 грн і стягнути з ОСОБА_4 на її користь борг в сумі 472790,23 грн.

Просила поділити спільне сумісне майно подружжя, зокрема: виділити їй у приватну власність 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», що складаються з нежитлових приміщень 8-1 - 8-4, загальною площею 279,50 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на вказане майно; право спільної сумісної власності сторін на це майно припинити;

виділити у приватну власність ОСОБА_4 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», що складаються з нежитлових приміщень: торговий зал 9-1 площею 140,8 кв. м, технічне приміщення 9-2 площею 61,60 кв. м, загальною площею 202,40 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1;

визнати за ним право власності на вказане майно; право спільної сумісної власності сторін на це майно припинити; зарахувати зустрічні грошові зобов'язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 у розмірі 196953 грн та стягнути з ОСОБА_4 на її користь 472790,23 грн боргових зобов'язань як різниця між 669743,23 грн та 196953 грн.

Рішенням Шевченківського суду м. Чернівців від 03 грудня 2018 року первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільному майні подружжя задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі 8640 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення коштів відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах відповідачки ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог вимог та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що задовольняючи вимоги позивача за первісним позовом про визнання за кожним із подружжя права власності на ідеальну частку кожного із спірних приміщень, суд першої інстанції не врахував, що способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України, та що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.

Вказує, що суд не врахував правові позиції Верховного Суду з приводу того, що встановлюючи факт належності майна до спільної сумісної власності подружжя, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й на підставі належних та допустимих доказів встановити, зокрема, джерела походження коштів, за які таке майно було набуте за час шлюбу.

Вважає, що нею належним чином доведено джерела походження коштів, які були витрачені на придбання у 2010 році магазину.

Посилається на те, що оскільки зобов'язання за договором позики виникли внаслідок позики грошей, за рахунок яких був оплачений магазин, придбаний в інтересах сім'ї, ОСОБА_4 також вважається зобов'язаною стороною за договором позики попри те, що не надавав письмової згоди на укладення такого договору. ОСОБА_4 не вчинив жодних дій спрямованих на доведення факту отримання позики саме в розмірі 5500 доларів США, а не 20000 доларів США, що свідчить про те, що вказані доводи позивача за первісним позовом ґрунтуються виключно на його припущеннях, що є недопустимим.

Стверджує, що поза увагою суду були залишені належні та допустимі докази про фактичний розмір сплачених нею за рахунок особистих коштів боргових зобов'язань, які виникли у подружжя у зв'язку з придбанням 02 грудня 2010 року нежитлового приміщення.

Зазначає, що якщо нежитловим приміщенням користується один із подружжя, здійснюючи в ньому підприємницьку діяльність, інший з подружжя має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, а не на право власності на саме майно (магазин, нежитлове приміщення) чи право вимоги половини отриманого доходу від діяльності фізичної особи-підприємця.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_4, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що необґрунтованими є твердження заявника про те, що у подружжя були відсутні кошти для придбання 26/1000 часток нерухомого майна, у зв'язку з чим виникла необхідність у залученні коштів за договором позики.

Вважає, що ОСОБА_11 не довела те, що сума коштів, отримана за договором позики, була направлена в рахунок сплати вартості спірного майна.

Вказує, що згоди на укладення договору позики його дружиною ОСОБА_4 не давав.

Посилається на те, що проведення поділу майна шляхом визначення часток у праві спільної сумісної власності не суперечить нормам сімейного та цивільного права.

Звертає увагу суду на те, що позивач за первісним позовом також використовував спірне нерухоме майно у підприємницькій діяльності, яка є єдиним джерелом його існування.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення - скасувати з ухваленням нового судового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи вимоги за первісним позовом та відмовляючи у задоволенні вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що спірні нежитлові приміщення є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між ними у рівних частках шляхом визнання за ними права на ідеальні частки у майні, оскільки набуті за час зареєстрованого шлюбу за їх спільні кошти.

Посилався на те, що відповідачкою не доведено належними та допустимими доказами того, що 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі торговельному комплексі літ. «С», що розташована по АДРЕСА_1, було придбано за кошти, отримані нею за договором позики від 29 листопада 2010 року.

Також суд не вбачав підстав для стягнення з ОСОБА_4 коштів отриманих ОСОБА_5 за вказаним договором позики, виходячи із відсутності згоди ОСОБА_4 на укладення такого договору.

Вважав, що не підлягає задоволенню зустрічний позов ОСОБА_5 у зв'язку з тим, що остання не довела необхідність саме запропонованого нею варіанту поділу майна.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

У справі встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 03 липня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1, а.с.124), який за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 квітня 2016 року (т.1, а.с.6), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 08 червня 2016 року (т.1, а.с.7-8), розірвано.

З довідки УДМС у Чернівецькій області №73.10С-27 від 26 жовтня 2016 року (т.1, а.с.10) вбачається, що ОСОБА_12 змінила прізвище на «Степанова».

Відповідно до копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця (т.1, а.с.96) та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1, а.с.97-98) 10 червня 2005 року ОСОБА_12 зареєстрована приватним підприємцем.

Згідно з договором про надання послуг з бронювання місця під розміщення торговельного місця від 20 грудня 2007 року ТОВ «Ринок Головний ТК» зобов'язався надати ОСОБА_12 послуги з бронювання місця загальною площею 50 кв. м в АДРЕСА_1 для подальшого будівництва ринком за цією адресою цілісного торговельного комплексу (т.1, а.с.103).

Відповідно до умов договору про надання ринкових послуг від 06 жовтня 2010 року ТОВ «Ринок Головний ТК» надав ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_1, в «Комплексі» за актом приймання-передачі місце №8, що розміщене в торговому залі (інв. №8-1, 8-2 на 0-му поверсі), загальною площею 251,4 кв. м та 18,8 кв. м (т.1, а.с.104).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1, а.с.110) ОСОБА_4 з 05 листопада 2012 року зареєстрований як приватний підприємець.

Встановлено, що 29 листопада 2010 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_12 нотаріально посвідчену згоду подружжя на укладення договору купівлі-продажу 26/1000 часток нежитлової будівлі, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, власником якої є ТОВ «Ринок Головний ТК» (т.1 а.с.126).

За договором купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 02 грудня 2010 року ОСОБА_12 набула у власність 26/1000 ідельних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С»: 8-1 торговий зал площею 251,40 кв. м, 8-2 технічне приміщення площею 18,80 кв. м, загальною площею 270,20 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.11).

Також, 12 червня 2015 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_12 нотаріально посвідчену згоду подружжя на укладення договору купівлі-продажу 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торгівельному комплексі літ. «С»: 9-1 торговий зал, 9-2 технічне приміщення, що розташовані в м.Чернівці, вул, Ентузіастів, 3 (т.1, а.с.127).

Як вбачається із довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1, а.с.12) ОСОБА_12 є власником 19/1000 часток нежитлової будівлі в АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 12 червня 2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.117).

Звертаючись до суду із позовом про поділ майна подружжя, ОСОБА_4 посилався на те, що спірне нерухоме майно було набуто ним та відповідачкою під час перебування у шлюбі за спільні кошти, що дає підстави для висновку, що це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя з визнанням за ним права на 1/2 ідеальних часток у кожному із спірного майна.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності (частини 1, 3 статті 71 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суть заперечення відповідачки ОСОБА_11 проти позову ОСОБА_4 зводиться до того, що у спосіб, запропонований позивачем, спір фактично не вирішується і що при вирішенні спору слід врахувати, що 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С»: 8-1 торговий зал площею 251,40 кв. м, 8-2 технічне приміщення площею 18,80 кв. м, загальною площею 270,20 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_11 придбано за кошти, отримані нею за договором позики.

З урахуванням вищенаведених норм матеріального права щодо презумпції належності майна, придбаного під час шлюбу, фактично відсутнього спору про віднесення майна, що є предметом спору, до спільного майна подружжя, не спрямованості вимог позивача на вирішення спору по суті, в т.ч. на поділ майна в натурі та його використання за призначенням, вимоги позивача ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісної власністю подружжя, визначення часток у спільному майні подружжя є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Водночас підлягають частковому задоволенню вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_5

Вимоги за зустрічним позовом про поділ майна в натурі відповідають нормі статті 71 СК України

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 є приватним підприємцем з 2005 року і нежитлове приміщення - 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С»: 8-1 торговий зал площею 251,40 кв. м, 8-2 технічне приміщення площею 18,80 кв. м, загальною площею 270,20 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 використовується нею для здійснення підприємницької діяльності, що підтверджується договорами від 01 листопада, 01 липня 2016 року, 01 грудня 2016 року про надання ринком оплатних послуг з розміщення та належного функціонування торговельного місця № 8, площею 270,20 кв. м, колегія суддів дійшла висновку про необхідність в рахунок поділу майна передати у власність вказане приміщення саме ОСОБА_5 При цьому, суд бере до уваги те, що ОСОБА_4 має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, а не право власності на саме майно, чи право вимоги половини отриманого доходу від діяльності фізичної особи-підприємця.

Водночас, зважаючи на необхідність забезпечення дотримання принципу поділу майна в натурі, колегія суддів вважає за необхідним в рахунок поділу майна передати ОСОБА_4 у власність 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», що складається з нежитлових приміщень торговий зал 9-1 площею 140,8 кв. м, технічне приміщення 9-2 площею 61,60 кв. м, загальною площею 202,40 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1.

За наведених обставин первісний позов ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, оскільки вимога про визначення часток у спільному майні подружжя не є вимогою про поділ майна, її задоволення не вирішує наявний спір між сторонами, не враховує суть призначення нерухомого майна, здійснення ОСОБА_5 з 2005 року в нежитловому приміщенні - 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С» самостійної підприємницької діяльності.

При цьому, позивачу ОСОБА_4 в рахунок поділу майна виділяється інше нерухоме майно - 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», в якому він не позбавлений можливості займатися підприємницькою діяльністю.

Менша вартість указаного майна як і інші умови його місця розташування, про що йдеться у відзиві на апеляційну скаргу, не можуть бути підставою для відмови у зустрічному позові про поділ майна, оскільки при поділі враховується обов'язок сплати іншою стороною грошової компесації у рахунок рівності часток у майні, а майно, що виділяється ОСОБА_4 є придатним для використання за призначенням.

Доводи ОСОБА_4 про те, що він також є підприємцем і що для цього є необхідність у користуванні обома спірними нежитловими приміщеннями не заслуговують на увагу.

За фактичними обставинами саме для ОСОБА_5 нерухоме майно у вигляді 26/1000 ідеальних часток є постійним та тривалим місцем зайняття підприємницькою діяльністю, а ОСОБА_4 його використовував лише нетривалий час за договором суборенди.

Колегія суддів також дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог ОСОБА_5 про необхідність врахування при поділі майна боргу подружжя за договором позики.

Зі змісту договору позики від 29 листопада 2010 року вбачається, що ОСОБА_9 як позикодавець передала позичальнику ОСОБА_12 у позику 20000 доларів США на строк до 31 грудня 2015 року для придбання нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 для використання як продовольчий магазин (т. 2, а.с.33).

Відповідно до змісту розписки від 29 листопада 2010 року ОСОБА_12 отримала у позику грошові кошти в розмірі 20000 доларів США на строк до 31 грудня 2015 року.

На вказаній розписці є записи та підписи про повернення позичальником позичальником таких сум та у такі строки: 01 липня 2013 року - 2000 доларів США, 01 березня 2014 року - 3000 доларів США, 01 серпня 2016 року - 2800 доларів США , 01 вересня 2016 року - 5000 доларів США, 01 жовтня 2016 року - 1600 доларів США, 01 грудня 2016 року - 3000 доларів США.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 належними доказами доведено, що 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», розташованому за адресою АДРЕСА_1, було придбано нею з метою забезпечення здійснення підприємницької діяльності за грошові кошти, які були отримані в борг від ОСОБА_13 під час перебування її та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 заперечував факт його обізнаності щодо запозичення його дружиною вказаних коштів у зазначеному у договорі позики розмірі, визнаючи лише те, що він та його колишня дружина ОСОБА_12 усно домовлялись із ОСОБА_9 про позику в розмірі 5500 доларів США, яку, як він зазначає, вони спільно повернули до 2015 року. Також посилався на те, що в розписці відсутні відомості щодо надання ним згоди на укладення його дружиною такого договору.

Проте такі доводи ОСОБА_4 не можуть братися до уваги колегією суддів, оскільки позивачем за первісним позовом належними доказами не доведено, що спірне нерухоме майно було придбано за інші кошти, крім тих, що були отримані ОСОБА_5 за договором позики.

Наявні у справі письмові докази про отримання позики на потреби сім'ї ОСОБА_4 не спростовано.

Виходячи зі змісту частини 4 статті 65 СК України слід дійти висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов'язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об'єктивний підхід, оскільки він не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім'ї.

Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13 та в постанові від 03 травня 2018 року в справі № 639/7335/15-ц.

У своїх поясненнях від 11 листопада 2017 року ОСОБА_4 визнавав, що при оформленні договорів купівлі-продажу 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», що складаються з нежитлових приміщень 8-1 - 8-4, загальною площею 279,50 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», що складаються з нежитлових приміщень торговий зал 9-1 площею 140,8 кв. м, технічне приміщення 9-2 площею 61,60 кв. м, загальною площею 202,40 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1, він надавав нотаріально завірену згоду на придбання зазначеного нерухомого майна в інтересах сім'ї.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 57/12-17 від 26 грудня 2017 року вартість 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С»: 8-1 торговий зал площею 251,40 кв. м, 8-2 технічне приміщення площею 18,80 кв. м, загальною площею 270,20 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 (магазин № 1) становить 1055469 грн, а вартість 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», що складаються з нежитлових приміщень торговий зал 9-1 площею 140,8 кв. м, технічне приміщення 9-2 площею 61,60 кв. м, загальною площею 202,40 кв. м, що розташовані за тією ж адресою, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 58/12-17 від 26 грудня 2017 року становить 661563 грн.

Тому на ОСОБА_5 за загальним правилом лежить обов'язок сплатити ОСОБА_4 196953 грн - грошової компенсації в рахунок рівності часток у майні (з розрахунку: (1055469+661563)/2-661563).

Водночас цей обов'язок підлягає виконанню з урахуванням наслідку вирішення вимог ОСОБА_5 щодо необхідності врахування вищезазначеного боргу подружжя.

Щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 боргу за договором позики від 29 листопада 2010 року колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбане за рахунок позичених грошових коштів нерухоме майно, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, праву спільної сумісної власності на нежитлове приміщення кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми.

Як вбачається із змісту зустрічної позови ОСОБА_5 підтверджувала те, що 5000 доларів США. було повернуто нею та ОСОБА_4 за час шлюбу, 12900 доларів повернуто нею особисто, а гривневий еквівалент 2100 доларів США стягнуто з ОСОБА_11 на користь позикодавця ОСОБА_9 за рішенням Шевченківського апеляційного суду м. Чернівці від 21 серпня 2017 року.

Наявними у справі доказами (письмовим договором позики, розпискою із записами про суми та дати повернення коштів) встановлено, що отримані позивачкою за зустрічним позовом в борг кошти витрачені в інтересах сім'ї на придбання магазину, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Тому, є підстави для врахування при поділі майна подружжя спільного боргу сторін у розмірі 12900 доларів США, сплачених ОСОБА_5 у період з 01 серпня по 01 грудня 2016 року (т. 2, а.с.34) та гривневого еквівалента 2100 доларів США в сумі 54474 грн (1008002,46грн/38859$*2100$), сплаченого за рішенням Шевченківського апеляційного суду м. Чернівці від 21 серпня 2017 року (т. 2, а.с.160).

Всього при поділі майна слід врахувати борг, який припадає на ОСОБА_4 у розмірі 203700 грн (з розрахунку: (12900$/2*27,16грн)+(54474грн) перед ОСОБА_5 у зв'язку зі сплатою нею одноособово всього боргу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно вважав недоведеним спрямування позичених за договором коштів на придбання спірного майна.

Таким чином, враховуючи грошову компенсацію в розмірі 196953 грн, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у рахунок рівності часток у майні та борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_5 за погашеним борговим зобов'язанням, який підлягає врахуванню під час поділу майна подружжя і який складає 203700 грн, остаточно за наслідками поділу майна з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню 6747 грн в рахунок погашення боргових зобов'язань за договором позики 53).

Щодо доводів відповідачки ОСОБА_5 про необхідність врахування при поділі майна і сплачених нею процентів за користування позикою, визначених за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 18 ЦПК України обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

ОСОБА_4 не брав участі у згаданій справі, заперечує проти врахування при поділі майна боргу, сплаченого ОСОБА_9 за відповідним рішенням суду в т.ч. процентів.

Як вбачається зі змісту зазначеного рішення ОСОБА_5 визнала позов в частині стягнення з неї процентів за договором позики у сумі еквівалентній 36759 доларів США, яка значно перевищує суму основного боргу, та нарахована частково за межами позовної давності та строку дії договору.

Отже, сума стягнутих процентів не є безспірною, проти неї заперечує ОСОБА_4, він не брав участі у справі.

Тому підстави покладення на нього обов'язку повернути ОСОБА_5 сплачені за рішенням суду проценти відсутні.

Визнавши позов в частині вимог про сплату процентів, ОСОБА_5 розпорядилася своїми процесуальними правами на визнання позову, який пред'явлено лише до неї, що унеможливлює стягнення половини боргу за процентами з ОСОБА_4

Колегія суддів також дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову в частині вимог про припинення права сторін на відповідні нежитлові будівлі, які їм не виділяються в натурі.

Такі вимоги є зайвими, оскільки за нормою частини 3 статті 372 ЦПК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В суді першої інстанції позивач та його представники не оспорювали визначеної судовими експертизами вартості спірного нерухомого майна, а тому ініціювання в суді апеляційної інстанції представником позивача питання про призначення повторної експертизи є необґрунтованим. Це також суперечить нормі статті 367 ЦПК України, не має практичного значення, оскільки сторонам майно в рахунок поділу виділяється в натурі.

Відповідно окремого судового рішення про припинення права спільної сумісної власності на майно, що виділяється сторонам внаслідок поділу, не вимагається.

Відповідно до правил частини 141 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити.

Зважаючи на сукупний процент задоволення зустрічних позовних вимог (69,51%), з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 слід стягнути 15309,58 грн - витрат зі сплати судового збору, 2780,40 грн - витрат за проведення експертизи.

На підставі наведеного та керуючись пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, статтею 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 03 грудня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення часток у спільному майні подружжя відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення коштів задовольнити частково.

В рахунок поділу спільного майна подружжя передати ОСОБА_5 у власність 26/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», що складаються з нежитлових приміщень 8-1 - 8-4, загальною площею 279,50 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 1055469 гривень.

В рахунок поділу спільного майна подружжя передати ОСОБА_4 у власність 19/1000 ідеальних часток нежитлової будівлі в торговельному комплексі літ. «С», що складаються з нежитлових приміщень: торговий зал 9-1 площею 140,8 кв. м, технічне приміщення 9-2 площею 61,60 кв. м, загальною площею 202,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 661563 гривень.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 6597 (шість тисяч п'ятсот дев'яносто сім) гривень в рахунок погашення боргових зобов'язань за договором позики.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 15309 (п'ятнадцять тисяч триста дев'ять) гривень 58 коп. - витрат зі слати судового збору та 2780 (дві тисячі сімсот вісімдесят) гривень 40 коп. - витрат за проведення експертизи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 22 березня 2019 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк