Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 309/3641/16

провадження № 61-8174св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача -ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - спільне підприємство «Лест-Сервіс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області, у складі судді Волощук О. Я., від 04 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослоя Г.Г., Готри Т. Ю., від 12 грудня 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - спільне підприємство «Лест-Сервіс» (далі - СП «Лест-Сервіс»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 01 листопада 2004 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та СП «Лест-Сервіс» було укладено договір про надання строкового кредиту № 009/РА. Відповідно до умов укладеного договору позичальник отримав кредит у розмірі 79 500, 00 грн із відсотковою ставкою у розмірі 20, 08 % з кінцевим терміном повернення кредиту до 01 листопада 2007 року.01 листопада 2004 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання боржником своїх зобов'язань у тому ж обсязі, що і боржник. Своїх зобов'язань позичальник належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 29 вересня 2016 року кредитна заборгованість становить 237 071, 44 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 33 761, 93 грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 73 479, 13 грн, заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 129 830, 38 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути із ОСОБА_3 на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 90 000, 00 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 33 761, 93 грн та заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 56 238, 07 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2017 рокузадоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 009/РА від 01 листопада 2004 року у розмірі 90 000, 00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України поручитель повинен нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов'язань.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку. Доводи заявника про те, що вона не підписувала договір поруки та наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У лютому 2018 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи. Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд не врахував, що ОСОБА_3 не підписувала договір поруки, банк звернувся до суду з цим позовом з пропуском строку позовної давності та не врахував наявність судових рішень, якими із позичальника стягнуто кредитну заборгованість за кредитним договором № 009/РА від 01 листопада 2004 року. Також місцевим судом не застосованоположення частини четвертої статті 559 ЦК України, згідно з якими порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

19 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

13 березня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, - СП «Лест-Сервіс», про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 листопада 2004 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та СП «Лест-Сервіс» було укладено договір №009/РА про надання строкового кредиту на суму 79 500, 00 грн для фінансування поточної діяльності підприємства під 20, 08 % річних строком до 01 листопада 2007 року.

01 листопада 2004 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилася перед банком за виконання СП «Лест-Сервіс» своїх зобов'язань за кредитним договором № 009/РА від 01 листопада 2004 року.

Своїх зобов'язань позичальник належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 29 вересня 2016 року кредитна заборгованість становить 237 071, 44 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 33 761, 93 грн, заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 73 479, 13 грн, заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 129 830, 38 грн.

17 вересня 2016 року позичальнику СП «Лест-Сервіс» та поручителю ОСОБА_3 було направлено повідомлення про необхідність погашення простроченої заборгованості, однак ці вимоги були залишені без задоволення.

Скориставшись правом вибору способу судового захисту, банк заявив вимогу до поручителя ОСОБА_3 про стягнення частини боргу у розмірі 90 000, 00 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 33 761, 93 грн та заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 56 238, 07 грн.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 чинного ЦПК України.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України, в якій зокрема вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав (виконав не у повному обсязі), відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця у цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов'язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що строк кредитування за кредитним договором №009/РА від 01 листопада 2004 року закінчився у листопаді 2007 року.

Договором поруки від 01 листопада 2004 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, передбачено, що сторони дійшли згоди про те, що строк (позовна давність), у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу встановлюється у п'ять років (пункт 11 договору).

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 23 січня 2007 року (справа 16/389) із СП «Лест-Сервіс» на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнуто 19 919, 65 грн заборгованості за кредитним договором №009/РА від 01 листопада 2004 року (т. 1 а.с. 136-137).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року (справа № 904/7553/13) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №009/РА від 01 листопада 2004 року у сумі 178 556,17 грн звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки «Газ 32213-142, рік випуску: 2004, № кузова/шасі: НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 СП «ЛЕСТ-СЕРВІС» та автомобіль марки «Газ 32213-14», рік випуску: 2004, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_4, що належить на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 СП «ЛЕСТ-СЕРВІС», шляхом продажу вказаних автомобілів ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені СП «ЛЕСТ-СЕРВІС» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаних автомобілів з обліку в органах ДАІ України. Стягнуто у солідарному порядку із СП «ЛЕСТ-СЕРВІС» та товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове агентство «ВЕРУС» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 009/РА від 01 листопада 2004 року, а саме: штраф у розмірі 1 590, 00 грн (т. 1 а.с. 138-145).

З позовом до поручителя банк звернувся до суду у жовтні 2016 року.

У порушення вимог статей 212-214 ЦПК України, 2004 року, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що строк кредитування закінчився 01 листопада 2007 року,банк скористався правом стягнення кредитних коштів з позичальника, отже право банку нараховувати проценти за користування кредитними коштами припинилось.

Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.

Враховуючи те, що умовами договору поруки від 01 листопада 2004 року передбачено строк позовної давності, який не є строком чинності поруки, до правовідносин сторін застосовуються положення частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), якими передбачено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя.

Враховуючи, те, що строк кредитування закінчився 01 листопада 2007 року, а з позовом до поручителя банк звернувся у жовтні 2016 року, приймаючи до уваги наявність судових рішень у справі № 16/389 та у справі № 904/7553/13, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості до задоволення не підлягають у зв'язку із тим, що на момент звернення позивача до суду порука за договором поруки від 01 листопада 2004 року припинилась.

У відповідності до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що під час розгляду справи суди попередніх інстанцій повно встановили обставини справи, однак неправильно застосували вищенаведені норми права, судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із їх безпідставністю.

Керуючись статтями 402, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 04 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2017 рокускасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - спільне підприємство «Лест-Сервіс», про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк