Дата документу 26.03.2019 Справа № 0814/3504/2012
ЗапорізькИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 0814/3504/2012Головуючий у 1-й інстанції Козлова Н.Ю.
Пр. № 22-ц/807/1480/18Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року за заявою ОСОБА_3 про видачу дубліката виконавчого листа по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа № 0814/3504/2012 від 21.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей, у звязку з його втратою.

На підтвердження своїй вимоги надала до суду відповідь Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя від 27.12.2018 року за №63934/2 за якою, згідно інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчий лист Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 0814/3504/201 від 21.06.2012 про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було повернуто стягувачу 03.07.2012 року з копією постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п.4 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 27.12.2018 року вищезазначений виконавчий листі у відділі на виконанні не перебуває.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року у задоволені заяви ОСОБА_5 про видачу дубліката виконавчого листа було відмовлено.

На зазначену ухвалу суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись не необґрунтованість та незаконність ухвали, оскільки на її думку, вона надала належний та допустимий доказ на підтвердження того, що виконавчий лист було втрачено. Зазначала, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про відмову у задоволені її заяви унеможлив виконання судового рішення про стягнення на її користь аліментів на утримання сина, чим порушив право дитини на належне утримання. Просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_3, про видачу дублікату виконавчого листа.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_6 будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання 26.03.2019 року, перед судовим засіданням апеляційного суду надіслав заяву про перенесення слухання справи у звязку з неможливістю присутності в судовому засіданні,внаслідок його участі по іншим справам. Будь - яких доказів неможливості бути присутнім в судовому засіданні до заяви не надано, апеляційне провадження по справі відкрито за скаргою ОСОБА_3. 28.02.2019 року,особисто відповідач ОСОБА_4 до суду не зявився і судова колегія ,з урахуванням приписів ч.1,п.10 ч.2 ст.2 ЦПК України щодо обовязку суду та учасників процесу керуватися завданням цивільного судочинства, до складу якого входить своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, вважає зазначені причини неявки до суду неповажними і розглядає справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 258 ЦПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів, які б підтверджували те, що виконавчий документ було втрачено. Також суд зазначив, що заявником не виявлено належної зацікавленості у реалізації своїх прав щодо примусового виконання рішення суду, про що, зокрема, свідчить те, що стягувач протягом пяти років не цікавилась станом виконавчого листа предявленого до виконання у 2012 році.

Колегія з зазначеним висновком суду не погоджується.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У Законі України "Про виконавче провадження" поняття "виконавче провадження" розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції, заява №183571/91" (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду. Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…".

У рішенні Єворопейського суду з прав людини від 19.03.1997 року по справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. У рішенні зазначається, що гарантовані ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод процесуальні права на справедливий, публічний і швидкий розгляд, передбачає водночас і виконання судових рішень: «Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію».

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2012 року задоволений частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. З ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1134 гривні на кожну дитину щомісячно, починаючи з 26.03.2012 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.65-66).

21 червня 2012 року ОСОБА_3 отримала копію судового рішення та виконавчий лист по вищезазначеній справі (а.с. 71).

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у звязку з його втратою.

Відповідно до п.17.4 Перехідних положень чинного ЦПК України у разі втрати виконавчого документа, суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Виконання рішення про стягнення аліментів на утримання дитини характеризується необхідністю стягнення щомісячних платежів до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку, що означає можливість пред'явлення виконавчого документа з виконання рішення про стягнення аліментів до досягнення особою вісімнадцяти років, а отже висновок суду щодо неналежної зацікавленості ОСОБА_3 є безпідставним.

Також, в матеріалах справи міститься довідка Дніпровського ВДВС м. Запоріжжя від 27.12.2018 року, з якої вбачається, що згідно інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та автоматизованої системи виконавчих проваджень виконавчий лист Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 0814/3504/201 від 21.06.2012 року про стягнення аліментів з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 було повернуто ОСОБА_3 з копією постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі п.4 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на 27.12.2018 вищезазначений виконавчий лист у відділі на виконанні не перебуває.

Пунктом 4 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, діючій на час винесення державним виконавцем постанови передбачено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.

Разом з тим статтю 31 цього ж Закону встановлено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже, встановлено обовязок державного виконавця надіслати постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

В матеріалах справи, або у вищезазначеній довідці відсутні дані щодо отримання ОСОБА_3 зазначеної постанови з виконавчим листом.

Вказані обставини свідчать про відсутність у стягувача оригіналу виконавчого листа та є підставою для видачі його дубліката.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v.Ukraine) від 15.10.2009 (заява №40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення про відмову у видачі дубліката виконавчого листа прийняте з неповним з'ясуванням обставин справи, перешкоджає подальшому виконанню рішення суду, яке набрало законної сили.

Керуючись ст. ст. 374,376,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2019 року по цій справі скасувати, прийняти нову постанову, за якою:

«ОСОБА_10 Вікторівни про видачу дубліката виконавчого листа № 0814/3504/2012 від 21.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей задовольнити.

Видати дублікат виконавчого листа № 0814/3504/2012 від 21.06.2012 року стягнення з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який мешкає: м. Запоріжжя, вул. Силова, будинок 36-а, на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, у розмірі 1134 гривні, починаючи з 26.03.2012 року у до досягнення дитиною повноліття.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 березня 2019 року.

Головуючий

Судді: