Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 135/1790/16-ц

провадження № 61-20060св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - Помагайба Роман Павлович,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 січні 2017 року у складі судді Патраманського І. О. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Іващука В. А., Міхасішина І. В., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» (далі - ТОВ «Економкомфорт») про визнання договорів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів.

Позов мотивовано тим, що 03 жовтня 2016 року між ним та відповідачем були укладені Договори № № 05779/16, № 05778/16, 05779, № 05778, згідно з якими відповідач (виконавець) за його (замовника) згодою від його імені і за його рахунок зобов'язався вчинити дії по наданню послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а саме: за Договором №05779/16 - вчинити юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики у розмірі 130 000,00 грн, за Договором № 05778/16, вчинити юридичні дії спрямовані на отримання ним позики у розмірі 150 000,00 грн.

Посилаючись на те, що зазначена діяльність містить ознаки фінансової послуги та підлягає ліцензуванню, але здійснювалася відповідачем без відповідної ліцензії, а також на те, що відповідачем не достатньо і не в повній мірі йому була надана інформація про умови та порядок участі його у програмі, внаслідок чого він був позбавлений можливості свідомого вибору, позивач просив визнати зазначені договори недійсними, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути грошові кошти, сплачені за цими договорами.

Крім того, позивач вважає, що оспорювані договори суперечать нормам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів», Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, згідно з якими надання йому послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а також надання клієнту безкоштовної інформації та роз'яснень щодо діяльності відповідної програми перед укладенням з ним такого договору є законодавчо закріпленим обов'язком особи, яка надає послуги з адміністрування фінансових актів для придбання товарів у групах. Отримання відповідачем коштів за виконання вимог законів є протиправним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсними договори № 05779/16, № 05779, № 05778/16, № 05778 від 03 жовтня 2016 року укладені між ТОВ «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_1

Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_1 14 850,00 грн сплачених за договором № 05778 від 03 жовтня 2016 року та 12 870,00 грн сплачених за договором № 05779 від 03 жовтня 2016 року.

Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» в дохід держави судові витрати у сумі 3 307,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договори № 05779/16, 05779, 05778/16, 05778 є договорами про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі, а діяльність ТОВ «ЕкономКомфорт» в цьому випадку є наданням послуг адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі, а тому згідно з вимогами законодавства для укладення таких договорів ТОВ «ЕкономКомфорт» зобов'язаний був отримати в Нацкомфінпослуг ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Оскільки такої ліцензії у відповідача не було, то договори слід визнати недійсними та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти. Крім того, відповідач не повідомив позивача про відсутність у нього правових підстав для укладення таких договорів через відсутність належної ліцензії, то слід вважати, недостатньою та не в повній мірі наданою йому інформацію про умови та порядок участі його у програмі, позивач був позбавлений свідомого вибору. Дії відповідача суперечили закону, зокрема частині 2 статті 627 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ЕкономКомфорт» відхилено.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 січня 2017 року у цій справі залишено без змін.

Залишаючи без змін апеляційну скаргу ТОВ «ЕкономКомфорт», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЕкономКомфорт» просить скасувати рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно на власний розсуд зазначили умови договорів відповідача, які в самих договорах відсутні взагалі, зробили висновки, які прямо суперечать вимогам чинного законодавства на які суди посилаються, проігнорували наявні в матеріалах справи докази, які повністю спростовують позовні вимоги та не провели відповідний аналіз діяльності відповідача. Також не звернули уваги, що позивач не набув статусу споживача фінансової послуги, а був споживачем лише юридичних послуг.

Крім того, з моменту проведення перевірки відповідача регулятором ринку фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), вказаний державний орган не має жодних претензій до діяльності відповідача, то суд не може приймати на себе його повноваження і встановлювати своїм рішенням для нього таку відповідальність.

Рух справи у суді касаційної інстанції

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що між ОСОБА_1 та ТОВ «ЕкономКомфорт» 03 жовтня 2016 року були укладені Договори № № 05779/16, 05779, 05778/16, 05778, згідно з якими відповідач (виконавець) за згодою позивача (замовника) від імені і за рахунок замовника зобов'язався за плату вчинити певні юридичні дії спрямовані на отримання ним позики (по наданню послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах).

За умовами договору № 05779/16, укладеному між сторонами 03 жовтня 2016 року, відповідач взяв на себе зобов'язання за плату вчинити юридичні дії, спрямовані на отримання позивачем позики у розмірі 130 000,00 грн.

За Договором № 05778/16: вчинити юридичні дії, спрямовані на отримання позивачем позики у розмірі 150 000,00 грн, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт»; присвоїти та повідомити Замовнику персональний код у програмі; організувати та проводити Розподіли Свідоцтв; здійснювати весь необхідний об'єм документообігу та листування щодо участі замовника у програмі; здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань , пов'язаних з виконанням даного Договору; подавати в інтересах замовника заяви (в т. ч. позовні), клопотання та інші необхідні звернення, пов'язані з виконанням даного Договору; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим Договором та і Додатками до нього; копіювати та сканувати представлені замовником матеріали і документацію; перевіряти достовірність наданої замовником інформації у реєстрі судових рішень та за іншими, незабороненими чинним законодавством України, джерелами та інформаційними базами даних; складати, з урахуванням побажань замовника, Договору та інших необхідних письмових документів щодо його участі у програмі «Комфорт», з дотриманням вимог чинного Законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань податкового, цивільного, фінансового та господарського законодавства, щодо участі замовника у програмі.

Виконуючи зобов'язання за вказаними договорами, позивач 03 жовтня 2016 року перерахував на користь відповідача 14 850,00 грн (по договору 05778 від 03 жовтня 2016 року) та 12 870,00 грн (по договору 05779 від 03 жовтня 2016 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою, другою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» під поняттям фінансова послуга розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №3462-VІ) (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу II Прикінцеві положення Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього ЗаконуНаціональна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням № 1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У справі, яка переглядається, спірні договори укладено 03 жовтня 2016 року, тобто коли закон передбачив отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Під час розгляду справи суди встановили, що послуги, які є предметом указаних вище договорів та надаються відповідно до умов програми ТОВ «ЕкономКомфорт», здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у борг, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що спірні договори та умови програми ТОВ «ЕкономКомфорт» свідчать про те, що послуга, яка надавалася позивачу, за своїм змістом є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 111 частини першої статті 4 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг»), а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії, що є підставою, відповідно до частини першої статті 227 ЦК України для визнання цих договорів недійсними.

Встановивши, що ТОВ «ЕкономКомфорт» є адміністратором програми, з позивачем укладений договір по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договору про надання послуг щодо забезпечення їх оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та про недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Рішення судів попередніх інстанцій відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №6-2389цс15 та постанові від 06 квітня 2016 року у справі №-2531цс15, прийнятих за результатами розгляду заяв ТОВ «ЕкономКомфорт» про перегляд судових рішень, ухвалених у справах в аналогічних правовідносинах

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 296/763/17 (провадження № 61-31578св18).

Зважаючи на вищевикладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» залишити без задоволення.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 05 січні 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило