ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 березня 2019 року

м.Харків

справа № 641/3461/18

провадження № 22-ц/818/1770/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, Уповноважена особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадиров Владислав Володимирович, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зінченко Римма Павлівна, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зінченко Римма Павлівна, ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року, постановлене під головуванням судді Фанда О.А., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 14 січня 2019 року), -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у акціонерному товаристві «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зінченко Римма Павлівна, ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 січня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати зі сплати судового збору в сумі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими, а його порушене право підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору іпотеки від 11 квітня 2007 року.

Представник відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надав відзив на апеляційну скаргу, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення його прав та законних інтересів у зв'язку з укладеним 11 квітня 2007 року договором іпотеки.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 11 квітня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого ОСОБА_2 набув право власності на зазначену квартиру (а.с.6-13 т.1).

11 квітня 2007 року між ВАТ «Кредитпром» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, на забезпечення виконання зобов'язань за яким, цього ж дня між цими ж сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є вказана квартира (а.с. 8-14, 16-19 т.1).

Під час посвідчення договору іпотеки від 11.04.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зінченко Р.П. накладено заборону на відчуження вказаної квартири та зареєстровано заборону в реєстрі 1314 (а.с.20-21 т.1).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що форма і зміст договору іпотеки від 11 квітня 2007 року не відповідає вимогам закону, підписи іпотекодавця відсутні на кожній зі сторінок договору іпотеки та додатковому договорі до нього. Реєстрація права власності на квартиру здійснена ОСОБА_2 більш ніж через рік після укладення договору купівлі-продажу, що є порушенням вимог закону. Вважає, що на момент вчинення правочину ОСОБА_2 не мав права передавати вказану квартиру в іпотеку Банку, а нотаріус не мав права 12 квітня 2017 року вносити відомості про обтяження до реєстру прав власності на нерухоме майно. Крім того, 22 січня 2010 року ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 уклали додатковий договір № 1 до договору іпотеки, відповідно до якого кінцевий строк погашення кредиту змінений до 22 січня 2010 року. Проте 22 січня 2010 року сплив строк дії договору іпотеки. Жодного платежу на виконання договору кредиту ОСОБА_2 не здійснив, а ВАТ «Кредитпромбанк» не вчинив жодних дій щодо звернення стягнення на заставлене майно. Зазначає, що наявні підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 11 квітня 2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч. 1 ст. 627, 629 ЦК України згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно з ч. 6 ст. 576 ЦК України предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом, який регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Згідно ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, зокрема, що нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що договір іпотеки може бути визнаний судом недійсним за умов встановлених законодавством та доведених позивачем.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту вищевказаних норм права вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред'являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами.

Цивільний Кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв'язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі:

1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором;

2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені;

3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Отже, вказівка в ч.3 ст.215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Коло таких заінтересованих осіб не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира на час укладення договору купівлі-продажу від 11.04.2007 року з ОСОБА_2 належала колишній дружині позивача ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 08.09.2006 року, укладеного між нею та ОСОБА_1, тобто є її особистою власністю.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування від 08.09.2006 року та договору купівлі-продажу від 11.04.2007 року недійсними відмовлено. Рішення набрало законної сили (а.с.16-23 т.2).

За таких обставин висновок суду про недоведеність обставин щодо порушення прав позивача укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ «Кредитпромбанк» договором іпотеки, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору іпотеки від 11.04.2007 року. Крім того, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що договором іпотеки від 11.04.2007 року порушуються його права та законні інтереси.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У відповідності до ст. 4 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Матеріали справи не містять доказів того, що оспорюваним договором іпотеки порушуються права позивача.

Посилання ОСОБА_1 про те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, - спростовуються матеріалами справи, оскільки право власності ОСОБА_2 на зазначену квартиру також підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 17 жовтня 2012 року (а.с.16 т.2).

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 28.03.2019 року.