Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 175/3258/16-ц

провадження № 61-20051св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , виконавчий комітет Новоолександрівської сільської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, у складі судді Борисова С. А., від 11 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Красвітної Т. П.,

від 28 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 та виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради про встановлення факту належності нерухомого майна та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнень викладених у заяві від 13 жовтня 2016 року, обґрунтував тим, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2014 року його сина ОСОБА_3 оголошено померлим. Після смерті сина залишилася спадщина у виді домоволодіння, що розташоване по

АДРЕСА_1 . При зверненні до Дніпропетровської державної районної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

З 11 травня 1990 року по 27 листопада 2000 року померлий ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , за якою рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року було визнано право власності на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва за адресою:

АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказані обставини просив суд:

- встановити факт належності ОСОБА_3 та його дружині

ОСОБА_2 домоволодіння та господарських споруд по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 000 кв.м на праві спільної власності подружжя;

- визнати за ним право власності, в порядку спадкування за законом, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , на 1/2 частку домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 11 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті його сина ОСОБА_3 на

1/2 частку об`єкту незавершеного будівництва розташованого

по АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову в частині встановлення факту належності

ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_2 домоволодіння та господарських споруд по АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 000 кв.м на праві спільної власності подружжя відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, який у встановлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 йому на праві власності належала 1/2 частка об`єкта незавершеного будівництваза адресою:

АДРЕСА_1 , як частка у спільному майні подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Визнання права власності на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництваза позивачем не буде суперечити вимогам статті 392 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 11 листопада 2016 року змінено, викладено другий абзац його резолютивної частини у новій редакції, а саме: визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частку об`єкту незавершеного будівництва готовністю 95%, розташованого по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті його сина ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Змінюючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив з того, що вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, суд першої інстанції повинен був враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами щодо такого майна, а також те, що спірне домоволодіння є об`єктом незавершеного будівництва, не введене в експлуатацію у встановленому законом порядку і ступінь його готовності складає 95%.

Доводи апеляційної скарги стосовно спливу строку позовної давності суд апеляційної інстанції визнав безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи

№ 175/3258/16-ц з суду першої інстанції, зупинено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 11 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

12 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 175/3258/16-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що з резолютивної частини судових рішень неможливо встановити, що саме успадкував ОСОБА_1 .

Судом визнано за позивачем право на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва готовністю 95%, розташованого по

АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_1 в своєму позові стверджував, що його сином спільно з відповідачем на 95 % було побудовано житловий будинок з 5 кімнат, жилою площею 85 кв.м, загальною площею 150 кв.м, гараж, сарай для інвентарю та пального, літню кухню, вбиральню.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що домоволодіння з технічним характеристиками зазначеними в позовній заяві по

АДРЕСА_1 не існує.

Вважала, що суди попередніх інстанцій відмовляючи позивачу у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині встановлення факту належності ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_2 спірного домоволодіння та господарських споруд на праві спільної власності подружжя, фактично встановили, що ОСОБА_3 ніякого відношення до спірного домоволодіння немає, і в нього не виникло будь-яких прав щодо нього.

Крім того, судами не надано правової оцінки тому, що існуючий житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 не відповідає дозволу на будівництво та будівельному паспорту. Вважала, що судовими рішенням було фактично визнано за позивачем право власності в порядку спадкування на самочинне будівництво.

Суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки, наданим стороною позивача платіжним документам на придбання будівельних матеріалів та не врахував, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 23 грудня 2015 року встановлено, що спірне домоволодіння будувалося за кошти подружжя взяті в кредит.

Стверджувала, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу 27 листопада

2000 року покинув спірне домоволодіння і до дня своєї смерті

( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не пред`являв вимог щодо поділу майна, яким фактично користувалася вона. А отже з причини пропуску трирічного строку позовної давності, визначеного статтею 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), ОСОБА_3 втратив право на спірне майно.

Звертала увагу, що застосування судом до правовідносин, які виникли між нею та ОСОБА_3 положень частини першої статті 60,

частини першої статті 70 СК України є незаконним, оскільки правовідносини, які виникли між подружжям регулюються нормами

КпШС України.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У квітні 2017 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення позивача ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому він, посилаючись на законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанції, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Звертав увагу суду, що він погодився з рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2015 року, яким за

ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину спірного об`єкту незавершеного будівництвом, як частку в спільному майні подружжя.

Іншими учасниками відзив (заперечення) на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Із 11 травня 1990 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням виконкому Новоолександрівської сільської ради народних депутатів №12/3 від 20 лютого 1991 року ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 1 000 кв.м

в с. Дослідне Дніпропетровського району Дніпропетровської області.

На підставі зобов`язання № 319095 від 31 липня 1991 року ОСОБА_3 отримав позику у розмірі 28 000 рублів, строком на 25 років, із розрахунку 3% річних з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку та господарських споруд, з кінцевим терміном повернення 01 серпня

2018 року.

Поручителем за даним зобов`язанням виступила відповідач

ОСОБА_2 , яка на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі із

ОСОБА_3 .

Згідно технічного паспорту, складеного 02 липня 2003 року

КП «Новомосковське МБТІ» у 1996 році на зазначеній земельній ділянці АДРЕСА_1 було побудовано житловий будинок з господарськими спорудами із 95% готовності.

Домоволодіння АДРЕСА_1 не зареєстровано та не введено в експлуатацію у встановленому законом порядку.

27 листопада 2000 року шлюб між

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

20 серпня 2014 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, яке набрало законної сили, ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 оголошений померлим.

15 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1, відповідно до якого ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3

ОСОБА_1 18 лютого 2015 року звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті його сина ОСОБА_3 .

Мати ОСОБА_6 - ОСОБА_5 18 лютого 2015 року подала нотаріусу заяву про відмову на користь ОСОБА_1 від належної їй частки спадщини за законом, після смерті сина ОСОБА_3

Постановою державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори від 03 квітня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня

2015 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництвом, розташованого по АДРЕСА_1 .

Цим рішенням апеляційного суду, встановлено, що готовність об`єкту незавершеного будівництвом по АДРЕСА_1 становить 95%.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 213 ЦПК України(в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України, (в редакції кодексу, що діяла на час ухвалення оскаржуваних рішень), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 чинного ЦПК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Частинами першою-другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Положеннями статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша

статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Судами встановлено, що спірний об`єкт незавершеного будівництва було зведено до 01 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин необхідно застосувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС України, статей 16, 17 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Положеннями частин другої та третьої статті 29 КпШС України передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про власність", який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року по справі

№ 6-47цс16 вказав, що правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Змінюючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що

ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , оскільки у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Відомості про інших спадкоємців першої черги за законом, які б у встановленому порядку прийняли спадщину після смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 під час розгляду справи судам не надані.

Оскільки, станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року домоволодіння

АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку в експлуатацію введено не було, ступінь його готовності за наданими суду документами становив 95%, ОСОБА_3 на праві спільної власності з ОСОБА_2 , належало право на об`єкт незавершеного будівництва, яке входить до складу спадщини.

При цьому колегія суддів враховує, що звертаючись у серпні 2003 року з позовом про визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння АДРЕСА_1 та його розподіл в натурі, ОСОБА_2 , як на підставу свого позову посилалася на обставини будівництва вказаного будинку в період перебування у шлюбі із ОСОБА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня

2015 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку об`єкту незавершеного будівництвом, розташованого по АДРЕСА_1 .

При цьому, як на час розгляду позову ОСОБА_2 судом першої інстанції, так і під час перегляду в апеляційному порядку заочного рішення, ухваленого за результатами його розгляду, ОСОБА_2 не заперечувала права ОСОБА_3 на 1/2 частку в спільному майні подружжя.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо невідповідності будівельних та технічних характеристик будинку

АДРЕСА_1 дозвільним документам, не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не припиняють прав ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_2 на 100% готовність спірного домоволодіння належними та допустимим доказами не підтверджені.

Суд відхиляє, доводи касаційної скарги про те, що після розірвання у

2000 році шлюбу з ОСОБА_3 , останній фактично не проживав за адресою:

АДРЕСА_1 , що, на думку заявника, є підставою для припинення його майнових прав, оскільки розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не впливає на обсяг майнових прав та обов`язків останнього.

Заяві ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності суд першої інстанції надав належну оцінку у своєму рішенні від 11 листопада 2016 року.

Помилкове посилання судом першої інстанції у своєму рішенні на норми Сімейного кодексу України, який набрав чинності із 01 січня 2004 року, не вплинуло на правильність висновків суду, оскільки фактично положення частини першої статті 60 та частини першої статті 70 СК України, які вказав суд першої інстанції, не суперечать частині першої статті 22

та частині першої статті 28 КпШС України.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, спрямовані на переоцінку доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суд першої інстанції у своєму рішенні в незміненій частині, та апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої

статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга задоволенню не підлягає, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 11 листопада 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович