Постанова

Іменем України

06 березня 2019 року

м. Київ

справа № 545/3721/15-ц

провадження № 61-14641св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Лобова О. А., Гальонкіна С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що вона обіймає посаду вчителя у Ковалівській загальноосвітній школі І ступеня Полтавської районної ради Полтавської області (далі - Ковалівська загальноосвітня школа) та на час звернення до суду з позовом була класним керівником 2-го класу.

07 грудня 2015 року учениця її класу ОСОБА_3 під час уроку підійшла до парти однокласника та після зауваження вчителя, повертаючись на своє місце, перечепилася і впала. Внаслідок падіння дитина отримала синець на правому оці.

Після вказаних подій батько дитини ОСОБА_2 почав необґрунтовано та систематично звинувачувати ОСОБА_1 у травмуванні його дочки та вимагав звільнити вчителя із займаної посади.

11 грудня 2015 року ОСОБА_2 направив на ім'я заступника директора Департаменту освіти і науки Полтавської обласної державної адміністрації - начальника управління дошкільної, загальної середньої освіти, фінансової та кадрової роботи й на адресу начальника відділу освіти Полтавської районної державної адміністрації скаргу, у якій поширювалася про неї інформація наступного змісту:

- «…про факт завдання тілесних ушкоджень моїй доньці, ОСОБА_3 … учителем початкових класів… ОСОБА_1»;

- «…учитель ОСОБА_1 штовхнула мою дитину і донька впала…»;

- «…директор школи…підтвердила, що рукоприкладство для ОСОБА_1 - не перший випадок…вдарила учня за порваний плакат…»;

- «шантажувала дітей, плакала перед ними,…»;

- «…така непедагогічна і неетична поведінка…не лише є прикладом непрофесіоналізму, а й формує комплекс вини та принижує гідність дітей»;

- «…очевидно, що людина, яка виховує і навчає дітей, - бреше.»;

- «…яка і надалі чинить емоційний і психологічний тиск на учнів класу з метою уникнути покарання, упереджено ставиться до дітей, чиї батьки не змирилися з рукоприкладством «Учительки», занижує їм оцінки».

На батьківських зборах учнів 2-го класу Ковалівської загальноосвітньої школи, які відбулися 10 грудня 2015 року, ОСОБА_2 спочатку звинуватив її у неповідомленні батьків про випадок з їхньою дитиною, а потім звинуватив її у навмисному штовханні дитини, внаслідок чого учениця впала, побитті дитини на очах у всього класу, через що дитина втратила свідомість.

Крім того, ОСОБА_2 розмістив у Інтернет-мережі неправдиву інформацію та фотознімки дочки з коментарями про жорстоке поводження вчителя з дітьми.

Поширення недостовірної інформації відбувалося у громадських місцях, автобусах, де батько дитини розповідав мешканцям с. Ковалівка про вчителя Ковалівської загальноосвітньої школи ОСОБА_1, яка завдає дітям тілесних ушкоджень, б'є та штовхає їх, відкриває вікна, щоб діти застудилися, з її вини діти захворіли на педикульоз.

На батьківських зборах, які відбулись 22 грудня 2015 року, ОСОБА_2 повідомляв усім присутнім: працівникам районного відділу освіти, батькам, кореспондентам Полтавської обласної державної телерадіокомпанії «Лтава» (далі - Полтавська ОДТРК «Лтава») таке: «В неї манера поведінки така. Вона на них кричить, штовхає. І коли дитина йшла до своєї парти, її вчителька просто штовхнула, і вона полетіла під парту… Це її метод розсаджування за парти».

Вважає, що негативна інформація щодо неї, висловлена ОСОБА_2, має характер наклепу, не є оціночним судженням, а, отже, підлягає спростуванню.

Така поведінка ОСОБА_2 сприяє упередженому ставленню до неї з боку оточуючих. Майже кожного дня вона надає пояснення завідуючій школи, їй пропонують звільнитися, щоб не отримувати нових скарг від відповідача, внаслідок чого вона щоразу змушена виправдовуватися.

ОСОБА_1 просила відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 80 000 грн 00 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Гальченко О. О. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недостовірними і такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, відомості (твердження), поширені ОСОБА_2 у громадських місцях, на батьківських зборах, в засобах масової інформації, а саме :

- «...про факт завдання тілесних ушкоджень моїй доньці, ОСОБА_3...учителем початкових класів...ОСОБА_1»,

- «... учитель ОСОБА_1 штовхнула мою дитину і донька впала....»,

- «...в неї манера поведінки така. Вона на них кричить, штовхає. І коли дитина йшла до своєї парти, її вчителька просто штовхнула, і вона полетіла під парту... Це її метод розсаджування за парти».

Зобов'язано ОСОБА_2 у тижневий строк з моменту набрання рішенням суду чинності спростувати відомості, поширені ним в громадських місцях, на батьківських зборах, у засобах масової інформації, а саме:

- «...про факт завдання тілесних ушкоджень моїй доньці, ОСОБА_3...учителем початкових класів...ОСОБА_1»,

- «... учитель ОСОБА_1 штовхнула мою дитину і донька впала....»,

- «...B неї манера поведінки така. Вона на них кричить, штовхає. І коли дитина йшла до своєї парти, її вчителька просто штовхнула, і вона полетіла під парту... Це її метод розсаджування за парти»,

у такий же спосіб, у який вони були поширені, - шляхом усного повідомлення на батьківських зборах в присутності засобів масової інформації про те, що раніше поширені відомості щодо вчителя Ковалівської загальноосвітньої школи ОСОБА_1 є недостовірними та не відповідають дійсності.

У іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 456 грн 75 коп. та пропорційно до задоволених вимог витрати на правову допомогу у розмірі 666 грн 66 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що інформація, поширена відповідачем, а саме: «...про факт завдання тілесних ушкоджень моїй доньці, ОСОБА_3...учителем початкових класів...ОСОБА_1», «... учитель ОСОБА_1 штовхнула мою дитину і донька впала....», «...B неї манера поведінки така. Вона на них кричить, штовхає. І коли дитина йшла до своєї парти, її вчителька просто штовхнула, і вона полетіла під парту... Це її метод розсаджування за парти» є недостовірною, не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. А тому, з метою забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, з іншого боку, суд дійшов висновку, що зазначена вище інформація є недостовірною та підлягає спростуванню у спосіб, яким вона була поширена. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поширення недостовірної інформації у скаргах до державних органів освіти, суд виходив із того, що відповідач має право направляти таке індивідуальне письмове звернення до посадових і службових осіб цих органів, оскільки вони зобов'язані розглянути звернення та дати на нього обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Такі дії відповідача є реалізацією ним права, передбаченого статтею 40 Конституції України. Крім того, позивач не довела те, що саме відповідач поширив інформацію про неї у Інтернет-мережі, а тому суд дійшов висновку, що у цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 квітня 2017 року скасовано в частині задоволення позовних вимог і компенсації судових витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірними і такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, відомостей (тверджень), що поширені ОСОБА_2 у громадських місцях, на батьківських зборах, у засобах масової інформації, та зобов'язання спростувати відомості, а саме: «…про факт завдання тілесних ушкоджень моїй доньці, ОСОБА_3 … учителем початкових класів…ОСОБА_1»; «…учитель ОСОБА_1 штовхнула мою дитину і донька впала…»; «В неї манера поведінки така. Вона на них кричить, штовхає. І коли дитина йшла до своєї парти, її вчителька просто штовхнула, і вона полетіла під парту…Це її метод розсаджування за парти».

У частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10 квітня 2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанцій не взяв до уваги положення статті 34 Конституції України, статті 277 ЦК України та статті 30 Закону України «Про інформацію». Суд не врахував, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань. Висловлювання, зроблені відповідачем на батьківських зборах, є суб'єктивним баченням відповідачем (оцінкою) обставин, за яких стався нещасний випадок, та власна оцінку дій вчителя ОСОБА_1 Завдання дитині тілесних ушкоджень мало місце під час навчального процесу. Цей факт викликав суспільний інтерес. На батьківських зборах обговорювався саме цей факт, з приводу якого ОСОБА_2 і висловлював своє бачення обставин та причин цього випадку, своє ставлення до нього та до винних осіб. У такому випадку межі критики дій вчителя (дії чи бездіяльність) є ширшими, ніж межі критики дій (бездіяльності) інших осіб. Висловлювання відповідача у справі взяті із контексту його виступів та теми загальних зборів - обговорення нещасного випадку, який стався з дитиною, а тому на відповідача не може бути покладена цивільно-правова відповідальність за допущені висловлювання критики щодо позивача у справі на батьківських зборах 10 грудня 2015 року. Вказані висловлювання не носять характер образ (хоча і висловлені в агресивній формі), а є критичними по відношенню до причетної до даної обставини людини - позивачки у справі, та є вираженнями погляду відповідача на вказані події.

Короткий зміст доводів касаційної скарги та її вимог

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права щодо визначення понять «недостовірна інформація» та «оціночні судження», у зв'язку із чим ухвалив незаконне рішення. Суд апеляційної інстанції не обґрунтував у своєму рішенні, чому він відхилив докази, які були встановлені судом першої інстанції. Поширена відповідачем інформація про те, що вчитель вдарила ученицю, є неправдивою, а тому підлягає спростуванню.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1, у якому зазначав, що з приводу подій, які сталися з його дитиною, відповідними посадовими особами було проведено перевірку і встановлено порушення позивачем техніки безпеки та правил поведінки під час проведення уроку у Ковалівській загальноосвітній школі. Вчителя ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та їй оголошено догану. Поширена ним інформація є достовірною, оскільки також підтверджується медичною експертизою, якою чітко встановлено, що спричинення дитині тілесних ушкоджень відбулося під час учбового процесу. Позивач ОСОБА_1 на перших батьківських зборах, які відбулися з цього приводу, зізналася, що штовхнула дитину. Оскільки доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, відповідач просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Полтавського районного суду Полтавської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків суддів першої й апеляційної інстанції

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно із актом № 1, затвердженим 02 грудня 2015 року завідуючою Ковалівською загальноосвітньою школою ОСОБА_4, вчитель початкових класів ОСОБА_1 допустила порушення законодавчих та інших нормативно-правових актів з охорони праці, внаслідок чого учениця ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження (а. с. 30, том 1). Цей акт позивачем неоскаржений і не скасований.

Аналізуючи відомості, поширені ОСОБА_2 на батьківських зборах, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла правильного висновку про те, що такі висловлювання є оціночним судженням, право на висловлювання якого гарантоване статтею 34 Конституції України. Загальні збори батьків учнів 2-го класу Ковалівської загальноосвітньої школи відбулися саме з приводу завдання тілесних ушкоджень дитині під час навчального процесу, у зв'язку із чим батько дитини висловлював своє бачення обставин та причин цього випадку, своє ставлення до нього та до винних осіб.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надавши їм належну оцінку, виконавши вимоги цивільного судочинства, правильно погодився із тим, що відомості поширені у зверненнях до державних органів освіти та правоохоронних органів є реалізацією відповідачем права на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, передбаченого статтею 40 Конституції України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що висловлювання відповідача є оціночним судження, яке не підлягає спростуванню, апеляцій суд правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке не підлягає скасуванню.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Згідно із статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю.В.Черняк