ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/922/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/2186/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

розглянув без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 жовтня 2019 року, суддя Базарник Б.І., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

В червні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (далі - «Банк») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № б/н від 26.02.2009 року відповідач отримав кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг складає єдиний договір, укладений між Банком та ОСОБА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 25.04.2016 року заборгованість становить 25257 гривень 14 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 9388 гривень 67 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13202 гривні 27 копійок, заборгованості за пенею та комісією 987 гривень 29 копійок, штраф (фіксована частина) 500 гривень, штраф (процентна складова) 1178 гривень 91 копійка.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08.10.2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.02.2009 року, яка виникла станом на 25.04.2016 року, в розмірі 9388 гривень 67 копійок та судові витрати в розмірі 512 гривень 20 копійок. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просило скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за процентами та неустойкою задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що рішення суду є незаконним, оскільки ухвалене судом без з`ясування всіх обставин справи та вказав, що судом першої інстанції належним чином не перевірено доводів позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не надано належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема не взято до уваги копію довідки про умови кредитування, що підписана відповідачем в якій визначені, зокрема, відсотки за користування кредитними коштами та сплата неустойки. Таким чином суд першої інстанції не врахувавши дану обставину дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків та штрафних санкцій по кредиту.

Розгляд справи проведений в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.02.2009 року між Публічним акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з ОСОБА_1 шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, видачі їй платіжної картки та персонального ідентифікаційного номера для авторизації (а.с.12).

За умовами кредитного договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

До заяви-анкети Приватбанк долучив Довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.13, 14-19).

Згідно з наданим банком розрахунком та випискою з карткового рахунку, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 25 квітня 2016 року становить 25257,14 грн. та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 9388 грн. 67 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом 13202 грн. 27 коп., заборгованості за пенею та комісією 987 грн. 29 коп., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова)1178 грн. 91 коп. (а.с.4-11).

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні кредитного договору б/н від 26.02.2009 року сторонами не було погоджено умови щодо порядку, розмірів і строків нарахування та погашення відсотків за користування кредитним коштами а також щодо неустойки за прострочення виконання зобов`язань за цим договором. При цьому суд дійшов висновку про те, що Умови та Правила надання банківських послуг, які визначають порядок, розміри та строки погашення заборгованості та встановлюють відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань, не можна вважати складовою кредитного договору б/н від 26.02.2009 року, оскільки позивачем не надано доказів, що Умови та Правила надання банківських послуг, які додані до позовної заяви, розуміла позичальниця ОСОБА_1 при укладенні договору та погодилась з ними.

Висновок суду не в повній мірі є обґрунтованим з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 26.02.2009 року укладено договір № б/н, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 8000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26.02.2009 року ОСОБА_1 надала згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 26.02.2009 року та інші матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачка ознайомилась та погодилася саме з Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог, відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Вказані висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, де зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Разом з тим судом першої інстанції не взято до уваги та не досліджено надану позивачем копію довідки про умови кредитування від 26.02.2019 року, яка підписана відповідачкою, відповідно до якої остання погодилась на базову відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 2,5% на місяць та розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, а також погодилась на строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, порядок нарахування пені за невчасне погашення заборгованості, згідно якого загальна пеня складається із сум двох видів пені, з яких одна пеня вираховується за формулою базова % ставка за договором/30 та нараховується за кожен день прострочення кредиту та інша пеня вираховується як 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць та нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше (а.с. 13).

Згідно даної довідки сторонами визначено розмір штрафів при порушенні термінів платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 120 днів, а саме 500грн. + 5% від суми позову, та розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо (а.с. 13).

Також судом першої інстанції не взято до уваги, що в анкеті-заяві від 26.02.2009 року сторонами також погоджено вартість кредитування із зазначенням відсоткової ставки в розмірі 2,5% на місяць та штрафу, який передбачено сплатити позичальником у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-якими із грошових зобов`язань більш ніж як на 120 днів, у зв`язку із чим Банк змушений буде звернутись до суду (а.с.12 на звороті).

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За розрахунком Банку станом на 25.04.2016 року у ОСОБА_1 перед Банком виникла заборгованість у розмірі 25257,14 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9388 грн. 67 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13202 грн. 27 коп., заборгованості за пенею та комісією 987 грн. 29 коп., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 1178 грн. 91 коп.

Як вбачається з матеріалів справи Банк, пред`являючи вимоги щодо погашення кредиту, просив, окрім заборгованості за тілом кредиту, також стягнути проценти за користування кредитом.

Згідно наданого розрахунку заборгованості вбачається, що всупереч фактично погодженим між сторонами умовами сплати процентів в розмірі 2,5 % в місяць (30% в рік) на залишок заборгованості, Банком з 01.09.2014 року змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами на 34,80 %, згодом з 01.04.2015 року на 43,20%, що не було погоджено сторонами, відтак відповідний розрахунок Банку заборгованості зі сплати відсотків, починаючи з 01.09.2014 року колегія суддів не може взяти до уваги на підтвердження вірного розміру заборгованості.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що належним розміром відсотків за користування кредитними коштами є розмір визначений позивачем у відповідній колонці розрахунку «Загальна заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком)» станом на 30.08.2014 року, що розрахована за відсотковою ставкою в 30% за місяць та становить 895,77 грн.

Частиною 1 статті 546 цього Кодексу встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Як вбачається із підписаною відповідачем анкетою-заявою та відповідної довідки про умови кредитування позивачем визначено декілька видів цивільної відповідальності у вигляді двох видів пені та штрафів.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної від повільності за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові ВСУ №6-2003цс15 від 21.10.2015 року.

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність виключення пені з суми стягнення, що покладала на ОСОБА_1 подвійну відповідальність за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором та залишити суму штрафу визначеного в анкеті-заяві підписаної сторонами в розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.

Стосовно посилання відповідача на втрату кредитних коштів внаслідок шахрайських третіх осіб та відсутність у зв`язку із вказаною обставиною обов`язку перед Банком повертати вказані грошові кошти колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Пунктом 9 розділу VІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із документів поданих відповідачем керівнику відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Нетішин (а.с. 50), втрата інформації за допомогою якою можливо ініціювати платіжні операції відбулась за вини відповідача. ОСОБА_1 звернулася до Банку лише на наступний день із відповідною заявою про вчинення шахрайських дій щодо кредитних коштів, однак із відповідною заявою про блокування її карткового рахунку не зверталася, що, зокрема, підтверджується випискою за її кредитною карткою № НОМЕР_1 , згідно якої після списання внаслідок шахрайських дій з її картки грошових коштів 26.05.2015 року, на вказаний картковий рахунок було внесено грошові кошти в розмірі 1400 грн. (а.с. 98).

Також, з матеріалів справи вбачається, що згідно постанови слідчого СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Войтенко О.А. від 31.01.2017 року кримінальне провадження за №0000255 від 24.05.2015 року, що розпочате за фактом заволодіння невідомою особою шляхом обману в ніч з 23 на 24 травня 2015 року грошових коштів ОСОБА_1 в сумі 6173,75 грн., що знаходились на рахунку її кредитної картки, закрито у зв`язку із відсутністю складу злочину.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин слід дійти висновку, що ОСОБА_1 повинна нести відповідальність за здійснення платіжних операцій, оскільки саме на неї покладено обов`язок нерозголошення (нерозкриття) інформації за рахунком у результаті використання клієнтом паролів, ПІН-кодів, CVV-кодів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним Верховним Судом у постанові від 10 липня 2019 року у справі №522/22780/15-ц (провадження №61-23040св18).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги і стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк», окрім заборгованості за тілом кредиту, яке обґрунтовано було стягнутого судом першої інстанції, заборгованість по відсоткам у розмірі 895,77 грн. та штрафу у розмірі 764,22 грн. (250+(9388,67+895,77)*5%), а всього 1659,99 грн. (895,77+764,22).

Питання розподілу судових витрат між сторонами підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що при поданні позовної заяви до суду першої інстанції ПАТ КБ «Приватбанк» було сплачено 1378 грн. судового збору при ціні позову 25257,14 грн., при поданні апеляційної скарги сплачено 2067 грн. за перегляд рішення суду в частині незадоволених позовних вимог в розмірі 15 868,47 грн., апеляційним судом задоволено апеляційну скаргу та позов частково, тому до відшкодування апелянту за рахунок відповідача підлягає 602,73 грн. судових витрат, які були понесені позивачем в суді першої інстанції, ((9388,67+1659,99) * 100 : 25257,14 = 43,74 % * 1378 : 100 = 602,73), та 216,20 грн. судових витрат, які були здійснені апелянтом під час розгляду справи судом апеляційної інстанції (1659,99*100:15868,47=10,46%*2067:100=216,20). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені судові витрати у загальній сумі 818,93 грн. (216,20+602,73).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 26.02.2009 року, яка виникла станом на 25.04.2016 року, в розмірі 9388,67 грн. за тілом кредиту, заборгованість за відсотками по кредиту у розмірі 895,77 грн., штраф у розмірі 764,22 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору у суді першої інстанції в розмірі 602, 73 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»216,20 грн. судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.12.2019 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова