провадження № 22-ц/824/3772/19 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - ФінагеєвВ.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 березня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Верланова С.М.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 23 червня 2011 року по 31 грудня 2015 року у сумі 39 786 грн. 03 коп.; інфляційні втрати у сумі 30 910 грн. 14 коп.; 3 % річних в сумі 5 404 грн. 63 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що18 грудня 2015 року між ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» та ОСОБА_3 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території. Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. Позивач є експлуатаційною організацією у житловому будинку за вказаною адресою та надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території. У свою чергу, відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, однак вона не виконує свої зобов'язання щодо їх оплати.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року позов ТОВ «Ковальська-Житлосервіс»задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а також стягнути на її користь судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 2 500 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд не дослідив положення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який укладений між сторонами 18 грудня 2015 року. Вказаний договір набуває чинності з моменту підписання та діє протягом одного року. До 18 грудня 2015 року відповідач не укладала договору з позивачем, послуги не отримувала. Позивач не надав належних доказів, які свідчать про надання житлово-комунальних послуг відповідачу до 18 грудня 2015 року. Не дослідивши початок перебігу дії договору, суд неправильно застосував норми ст. 162 ЖК України, ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 525, 526 ЦК України та взагалі не застосував положення ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Суд не обґрунтував, на якій підставі строк початку дії договору був перенесений з 18 грудня 2015 року на 23 червня 2011 року, тим самим змінивши умови договору. Позивач достовірно знав про місце постійного проживання відповідача, однак, вказав її адресу за місцем реєстрації, порушуючи ч. 2 ст. 175 ЦПК України. Позивач долучив документи, які підтверджували місце проживання ОСОБА_3 по АДРЕСА_1, однак, суд не звернув увагу на них, внаслідок чого позивач була позбавлена своїх процесуальних прав у суді першої інстанції. Суд також не дотримався строків проведення спрощеного провадження. Відповідач не знала про розгляд справи. У період надіслання кореспонденції за адресою, яка зазначена у позові, ОСОБА_3 не мешкала за нею та взагалі знялася з реєстрації та зареєструвалася за постійним місцем свого проживання. Договори від 17 березня 2011 року та від 22 вересня 2011 року, які суд визнав належними доказами по справі, не містять інформацію щодо предмета доказування та на їх підставі не можна встановити дійсні обставини по справі. На підставі вказаних договорів неможливо встановити умови, за яких позивач брав на себе зобов'язання з оплати послуг за постачання теплової енергії у гарячій воді та електропостачання. Порушивши право позивача на участь у судових засіданнях, суд позбавив відповідача можливості подати заяву про застосування строку позовної давності. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов'язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. До вимог з 23 червня 2011 року по 20 червня 2015 року строк позовної давності сплив 20 червня 2018 року. Квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги з 01 січня 2016 року по 01 січня 2019 року свідчать про належне та систематичне виконання відповідачем умов договору про утримання будинку та прибудинкової території.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на те, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Дії відповідача по набуттю права власності на квартиру поклали на нього обов'язок по утриманню будинку та прибудинкової території, де знаходиться належна йому квартира. У матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують перерву у наданні житлово-комунальних послуг, їх ненадання або надання не в повному обсязі. Житлово-комунальні послуги, враховуючи їх безперебійність, надавалися позивачем в цілому по багатоквартирному будинку, незалежно від того проживав у ньому відповідач чи ні. Подання позивачем заяви про видачу судового наказу перервало позовну давність.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» є експлуатаційною організацією у житловому будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06 жовтня 2015 року, індексний номер 45152326 (а.с.13, 14, Т.1).

18 грудня 2015 року між ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» та ОСОБА_3 укладено договір № 012194 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.8, Т. 1).

Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача за період з 23 червня 2011 року по 31 грудня 2015 року за житлово-комунальні послуги складає 76 100 грн. 80 коп., з яких: 39 786 грн. 03 коп. - сума основного боргу; 30 910 грн. 14 коп. - інфляційні втрати; 5 404 грн. 63 коп. - 3 % річних (а.с.11, Т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 67 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року №572 власники, наймачі та орендарі жилих приміщень зобов'язані своєчасно вносити плату за обслуговування і ремонт будинку, плату за найм чи оренду квартири, комунальні та інші послуги.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» зазначає, що ОСОБА_3 є споживачем послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій, однак, вона не оплачувала їх у повному обсязі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

З матеріалів справи вбачається, що у період з 23 червня 2011 року ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» надавало вищезазначені послуги ОСОБА_3, які вона повинна була своєчасно та у повному обсязі оплачувати.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач вказує на те, що суд не дослідив положення договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який укладений між сторонами 18 грудня 2015 року. Вказаний договір набуває чинності з моменту підписання та діє протягом одного року. До вказаної дати ОСОБА_3 не укладала з позивачем договір, послуги не отримувала, і позивач не надав належних доказів, які свідчать про надання житлово-комунальних послуг відповідачу до 18 грудня 2015 року. У зв'язку з цим, ОСОБА_3 не визнає нараховану заборгованість.

Проте, вказані відповідачем обставини не можуть бути прийняті до уваги, оскільки необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін.

Сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, які відповідач отримала, а, відтак, має оплатити їх надання. Отже, посилання апелянта на відсутність між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг, як на підставу відмови в задоволенні позову, є безпідставними.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року (справа № 6-3193св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне взяти до уваги, клопотання ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, оскільки відповідач була позбавлена можливості заявити про його застосування у суді першої інстанції. Так, у матеріалах справи відсутні відомості про отримання відповідачем копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі. Конверт, у якому відповідачу направлялися вказані документи, повернувся до суду за закінченням терміну зберігання. У зв'язку з цим, ОСОБА_3 не мала можливості надати відповідні пояснення та заперечення щодо заявленого позову, а також заявити відповідне клопотання.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 18, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов'язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги 20 червня 2018 року та просить стягнути заборгованість за період з 23 червня 2011 року по 31 грудня 2015 року.

Разом з тим, враховуючи положення ст. 256, 257, 261 ЦК України та п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача заборгованість за період з 20 червня 2015 року по грудень 2015 року (по який просить стягнути позивач), тобто за період у межах строку позовної давності.

За вказаний період ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» було нараховано заборгованість у розмірі 2 835 грн. 86 коп., що підтверджується наданими суду розрахунками (а.с.11, Т.1, а.с.44, Т.2).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» зазначає, що подання ним заяви про видачу судового наказу перервало позовну давність.

Так, у матеріалах справи міститься ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2017 року, якою повернуто ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» заяву про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги через непідсудність справи суду.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів.

Враховуючи те, що судовий захист прав позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості, відповідно до вимог ЦПК України 2004 року міг бути реалізований як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України 2004 року, перериває перебіг строку позовної давності.

Перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року (справа № 6-3193св18).

Отже, звернення позивача до суду з заявою про видачу судового наказу, яка була йому повернута, не перериває перебігу позовної давності.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача, висловлені ним в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в частині, що позивач звернувся до суду лише в 2018 році, оскільки не знав хто є власником квартири та йому раніше були не відомі його анкетні дані.

В матеріалах справи наявне звернення відповідача ОСОБА_3, яка 11 жовтня 2012 року повідомила ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», що вона заселилась у власну квартиру по АДРЕСА_1. Зазначену заяву суду надав сам позивач, а, отже, йому було відомо про власника квартири та його анкетні дані ще з 11 жовтня 2012 року.

У позовній заяві ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» просило стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати та 3 % річних.

Так, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до ч. 2. ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підтвердження розміру інфляційних втрат за період з 20 червня 2015 року по 20 червня 2018 року позивач надав розрахунок.

Так, інфляційні втрати на суму 180 грн. 75 коп. за період з 20 червня 2015 року по 20 червня 2018 року становлять 64 грн. 65 коп.; на суму 492 грн. 96 коп. за період з 20 липня 2015 року по 20 червня 2018 року - 183 грн. 08 коп., на суму 492 грн. 96 коп. за період з 20 серпня 2015 року по 20 червня 2018 року - 188 грн. 53 коп., на суму 492 грн. 96 коп. за період з 20 вересня 2015 року по 20 червня 2018 року - 173 грн. 21 коп., на суму 492 грн. 96 коп. за період з 20 жовтня 2015 року по 20 червня 2018 року - 181 грн. 99 коп.

Наданий суду розрахунок включає у себе періоди за межами позовних вимог, тобто травень-червень 2018 року. Однак, у вказаний період індекс інфляції дорівнював нулю, а, отже, не впливає на суму боргу, що була визначена в межах позовних вимог.

Позивач також просить стягнути інфляційні втрати на суму 492 грн. 96 коп. за період з 20 листопада 2015 року по 20 серпня 2018 року та на суму 190 грн. 41 коп. з 20 грудня 2015 року по 20 серпня 2018 року, а саме 164 грн. 12 коп. та 61 грн. 63 коп. відповідно.

Однак, позовні вимоги позивачем заявлені про стягнення інфляційних втрат на суму заборгованості по квітень 2018 року включно. З червня по серпень 2018 року індекс інфляції впливає на розмір інфляційних втрат за період з 20 листопада 2015 року по 20 серпня 2018 року та з 20 грудня 2015 року по 20 серпня 2018 року, оскільки у липні 2018 року мала місце дефляція.

У зв'язку з цим, на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати на суму заборгованості 492 грн. 96 коп. за період з 20 листопада 2015 року по квітень 2018 року, в межах позовних вимог, у розмірі 159 грн. 51 коп., тобто за виключенням дефляції за липень 2018 року, що не було предметом позовних вимог.

Також на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати на суму заборгованості 190 грн. 40 коп. за період з 20 грудня 2015 року по квітень 2018 року, в межах позовних вимог, у розмірі 59 грн. 86 коп., тобто за виключенням дефляції за липень 2018 року, що не було предметом позовних вимог.

Загальна сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню на користь позивача за період з 20 червня 2015 року по 30 квітня 2018 року, становить1 010 грн. 83 коп.

До суду апеляційної інстанції ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» надало розрахунок, в якому просить стягнути три відсотки річних у розмірі 237 грн. 47 коп. за період з 20 червня 2015 року по 20 серпня 2018 року, тоді як у розрахунку, наданому до суду першої інстанції, позивач просив стягнути на його користь три відсотки річних, які нараховувалася на суму боргу, що утворилася станом на квітень 2018 року.

Отже, сума трьох відсотків річних за період з 20 червня 2015 року по 31 грудня 2016 року складатиме 186 грн. 21 коп., а за період з 01 січня 2017 року по квітень 2018 року 7 грн. 59 коп. (190,41*3%*485/365).

Загальна сума трьох відсотків річних становитиме 193 грн. 80 коп. (186,21+7,59).

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового по суті вимог позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 500 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, відповідач надав договір про надання адвокатських послуг, укладений між нею та ОСОБА_4, та квитанцію № 406216, згідно якої вартість складання позовної заяви ОСОБА_3 становить 2 500 грн. Однак, вказана квитанція не свідчить про те, що ОСОБА_4 надавала правничу допомогу ОСОБА_3 саме у даній справі, оскільки ОСОБА_3 є відповідачем, а, відтак, ніякої позовної заяви вона у зазначеній справі не подавала.

Інші докази щодо обсягу послуг і виконаних адвокатом робіт (актів наданих послуг, актів виконаних робіт, тощо) суду не надані.

Про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у разі ненадання розрахунку, актів надання послуг чи виконаних робіт зазначено у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року (провадження № 61-8213св18).

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (5,3 %) у розмірі 93 грн. 38 коп. З позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до відхиленої частини позовних вимог (94,7 %) у розмірі 2 502 грн. 92 коп. Враховуючи положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь ОСОБА_3 різницю між сумою, яку вона сплатила за подачу апеляційної скарги, та сумою, яку вона має сплатити на користь позивача. Така різниця становить 2 409 грн. 54 коп. (2 502,54-93,38).

На підставі викладеного та керуючись статтями374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 листопада 2018 року скасувати та прийняти постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, зареєстрованої по АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс», місце знаходження - вул. Чавдар Єлизавети, 3, у місті Київ, , заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 2 835 (дві тисячі вісімсот тридцять п'ять) гривень, 86 копійок, інфляційні втрати у розмірі 1 010 (одна тисяча десять) гривень, 83 копійки, три відсотки річних у розмірі 193 (сто дев'яносто три) гривні, 80 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська-Житлосервіс», місце знаходження - вул. Чавдар Єлизавети, 3, у місті Київ, , на користь ОСОБА_3, зареєстрованої по АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, судовий збір у розмірі 2 409 (дві тисячі чотириста дев'ять) гривень, 54 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повне судове рішення складено 28 березня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Верланов С.М.