Номер провадження: 22-ц/813/1005/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Павлючук Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Державна іпотечна установа,

третя особа - ОСОБА_3,

третя особа - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у складі судді Чернявської Л.М.,

встановив:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору про іпотечний кредит №601070001 від 30.07.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та АКБ «Трансбанк» та визнання недійсним договору іпотеки від 30.07.2007 року, який укладений між ОСОБА_5 та ВАТ «Трансбанк», зареєстрований приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Позов обґрунтовано тим, що Банк не надав інформації, що передбачена Законом України «Про захист прав споживачів», а також включив до договору несправедливі умови.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про недійсність договору про іпотечний кредит та договору іпотеки є недоведеними та безпідставними.

Вказане рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2

В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову та визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правових підстав для відмови у задоволенні позову у суду першої інстанції не було, оскільки перед укладанням кредитного договору банком не було надано їй інформацію в письмовій формі про умови кредитування, а також не повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Примірник кредитного договору вона отримала вже після його підписання та не мала можливості належним чином ознайомитися з умовами кредитного договору.

На вказану апеляційну скаргу відповідачем Державною іпотечною установою був поданий відзив, яким заперечує проти задоволення апеляційної скарги та посилаючись на п. 9 кредитного договору, наголошує на обізнаність позивача щодо умов договору.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 30.07.2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Трансбанк» було укладено договір про іпотечний кредит №601070001, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 740 256 грн., строком з 30.07.2007 року по 30.07.2018 року, зі сплатою 14% річних.

В забезпечення виконання кредитного договору 30.07.2007 року між ОСОБА_5 та АТ КБ «Трансбанк» було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З пункту 9 кредитного договору вбачається, що позичальник підтвердив, що володіє усіма документами, що необхідні для оформлення кредитного договору, в повному обсязі розуміє всі умови цього договору, свої права та обовязки за цим договором та погоджується з ними, зміст, умови, порядок виконання цього договору та наслідки його укладення позичальникові розясненні та зрозумілі.

Договір підписаний ним без будь-якого тиску з боку кредитора або третіх осіб, а також відсутній збіг тяжких обставин, що обумовив його укладання (а.с.18-19).

З додатку до Кредитного договору (графік погашення іпотечного кредиту) вбачається інформація про платежі, які необхідно сплачувати в рахунок погашення кредитної заборгованості та вказані складові частини таких платежів, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо ненадання ОСОБА_2 детальної інформації про сукупну та реальну вартість платежів за кредитом.

Доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитного договору, які надають право кредитору вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту є необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Тобто, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Разом з тим, не можна вважати несправедливими умови кредитного договору, які передбачають право кредитора вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту в цілому, оскільки таке право прямо передбачене статтею 1050 ЦК України.

Крім того, пунктом 29 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК та не порушує засади Закону України «Про захист прав споживачів».

Підписуючи кредитний договір позичальник своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод фактично підтвердив ознайомлення з умовами кредитування та погодився з ними, зокрема з умовами взаєморозрахунків. Позивач із заявою про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору до відповідача не звертався, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення кредитного договору згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Будь-яких належних доказів на підтвердження введення ОСОБА_2 відповідачем в оману, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими, матеріали справи не містять та до апеляційної скарги не додано.

При цьому, відповідно до змісту ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про введення особи в оману.

Обґрунтованих заперечень на спростування висновків суду першої інстанції апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Судом першої інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 28 березня 2019 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

ОСОБА_7