Номер провадження 2/243/2479/2019
Номер справи № 243/7938/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

«30» липня 2019 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Хаустової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання - Кобець О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_3 - адвоката АНГЕЛІНА Івана Ігоровича до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасові в`їзди/виїзд на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері,-

ВСТАНОВИВ:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся представник позивача ОСОБА_3 - адвоката Ангеліна Івана Ігоровича до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасові в`їзди/виїзд на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 24 квітня 2004 року, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м. Донецьку 11 лютого 2014 року.

Заочним Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 16 червня 2014 року, яке відновлене Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2019 року (справа № 253/1502/14-ц), - шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу у позивача народилася дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції м. Донецька 05 жовтня 2004 року. Відповідно до вказаного Свідоцтва відповідач є батьком дитини.

Починаючи з лютого 2014 року позивач та відповідач не проживають разом, не ведуть спільне господарство, не підтримують жодних стосунків.

Крім того, відповідач не несе витрат на утримання дитини, не приймає участь у придбанні одягу, продуктів харчування, не виконує обов`язків по вихованню дитини тощо.

На даний час позивач разом з дитиною проживає за місцем реєстрації у місті Горлівці АДРЕСА_1 працює у місті Селидове. Дитина проживає разом з позивачем. Місцезнаходження відповідача невідоме.

Самостійний розшук відповідача позивачем результатів не дав, звернення до правоохоронних органів на даний час неможливе у зв`язку з тим, що територія міста Горлівки не підконтрольна українській владі. Зникнення відповідача позивач пов`язує з подіями, які відбуваються на непідконтрольній території Донецької області, зокрема, захопленням території міста незаконними озброєними формуваннями, відсутністю органів державної влади на вказаній території.

Крім того, Заочним Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області по справі № 243/9121/15-ц від 05 листопада 2015 року позивачу надавався дозвіл на тимчасовий виїзд доньки ОСОБА_5 , без дозволу на таке оформлення батька ОСОБА_4 , за межі України до Литви, Білорусі, Російської Федерації, а також на виїзд з території проведення антитерористичної операції та в`їзд до території у супроводі позивача строком до 10 вересня 2018 року.

В подальшому Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2018 року по справі № 243/2979/18 надано дозвіл ОСОБА_5 на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження через лінію розмежування (тимчасово неконтрольовану територію) у супроводі позивача без згоди відповідача до 05 жовтня 2019 року.

При цьому, батько дитини не виявив жодного бажання спілкуватися з дитиною, його місце перебування до цього часу є невідомим, а тому позивач позбавлена можливості звернутися до відповідача особисто з заявою про надання такого дозволу.

Таким чином, після припинення фактичних шлюбних відносин, дитина мешкає з позивачем, з відповідачем вони не підтримують ніяких відносин, за весь зазначений час відповідач не виявляв щодо дитини батьківського піклування, тобто самоусунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У позасудовому порядку отримати дозвіл батька на виїзд дитини не має можливості.

Строк надання дозволу на виїзди з території населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та на в`їзди до цієї території, а також на виїзди за межі України просимо визначити до 10 вересня 2020 року тобто до настання 16-річного віку дитини. Вказаного строку буде достатньо для задоволенні потреб дитини на оздоровлення, навчання та відпочинок.

Просить суд надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на тимчасові в`їзди/виїзди на тимчасово окуповану територію в Донецькій та Луганській областях України, через пункти виїзду/в`їзду, які розташовані на лінії зіткнення Донецької та Луганської областей без згоди її батька - ОСОБА_4 , останнє відоме місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 , у супроводі матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , у період з 06 жовтня 2019 року до 10 вересня 2020 року, тобто до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Ангелін І.І., який діє на підставі Ордера серія КВ № 756149 від 10 липня 2019 року (а.с.18), в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 29 липня 2019 року до суду надав Заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача ОСОБА_3 . Позовні вимоги просив задовольнити, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку (а.с.27).

Відповідач ОСОБА_4 до судового засідання не з`явився.

У зв`язку з тим, що м. Горлівка Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р., при цьому, з 27 листопада 2014 року припинено приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей до/з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, у т.ч. до/з м. Горлівка (згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті УДППЗ "Укрпошта").

У відповідності до ч.7 ст. 128 ЦПК України «У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається:

- юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань;

- фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.»

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Згідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України «Відповідач, третя особа, свідок зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи».

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Оголошення на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області про виклик до судового засідання відповідача ОСОБА_4 було опубліковано на офіційному веб-сайті Слов`янського міськрайонного суду Донецької області 19 липня 2019 року і тому з цієї дати відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

Відповідач ОСОБА_4 своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Ангеліна Івана Ігоровича до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасові в`їзди/виїзд на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість.

У ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованій постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов`язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції м. Донецька, батьками дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.11).

Зі Свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_4 , виданого 11 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку, вбачається, що 24 квітня 2004 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у місті Донецьку було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний Актовий запис № 109 (а.с.8).

Як вбачається, з Рішення Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 16 червня 2014 року, яке відновлене Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 березня 2019 року (справа № 253/1502/14-ц), - шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.9-10).

Також Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2018 року по справі № 243/2979/18 надано дозвіл ОСОБА_5 на виїзд/в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження через лінію розмежування (тимчасово неконтрольовану територію) у супроводі позивача без згоди відповідача до 05 жовтня 2019 року (а.с.15-16).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини та неповнолітньої дитини, яка не досягла 16-річного віку за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення.

Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасові в`їзди/виїзд на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері підлягають задоволенню, оскільки позивачем вказано дійсну мету та намір на тимчасові в`їзди/виїзд дитини за кордон, визначено час перебування дитини за кордоном, що є обов`язковим, позивач довів, що її прагнення до виїзду дитини за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини.

Отже, вимоги позивача про надання дитині - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), дозволу на тимчасові в`їзди/виїзди на тимчасово окуповану територію в Донецькій та Луганській областях України, через пункти виїзду/в`їзду, які розташовані на лінії зіткнення Донецької та Луганської областей без згоди її батька - ОСОБА_4 , у супроводі матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 06 жовтня 2019 року до 10 вересня 2020 року, тобто до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, підлягають задоволенню.

У відповідності до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно Правил.

Оформлення паспорта здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Оскільки батько дитини перебуває на тимчасово окупованій території України та не має змоги добровільно надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, оскільки на теперішній час перебуває у м. Горлівка Донецької області, суд вважає можливим надати дозвіл на тимчасові в`їзди/виїзди на тимчасово окуповану територію в Донецькій та Луганській областях України, через пункти виїзду/в`їзду, які розташовані на лінії зіткнення Донецької та Луганської областей без згоди батька.

Керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст. 141, 150, 155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57, Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги представника позивачів ОСОБА_3 - адвоката АНГЕЛІНА Івана Ігоровича до ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасові в`їзди/виїзд на тимчасово окуповану територію України без згоди батька у супроводі матері - задовольнити.

Надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на тимчасові в`їзди/виїзди на тимчасово окуповану територію в Донецькій та Луганській областях України, через пункти виїзду/в`їзду, які розташовані на лінії зіткнення Донецької та Луганської областей без згоди її батька - ОСОБА_4 , останнє відоме місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 , у супроводі матері - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , у період з 06 жовтня 2019 року до 10 вересня 2020 року, тобто до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Повне судове рішення складено 30 липня 2019 року.

Головуючий:

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Т.А. Хаустова