АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/347/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Ребрина К. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого: Бабенка В.М.

суддів: Бородійчука В.Г.

Василенко Л.І.

за участю секретаря

судового засідання: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5;

представник позивача - ОСОБА_6;

відповідач - ОСОБА_7;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_5

розглянув у судовому засіданні в м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2018 року (ухвалене під головуванням судді Ребриної К.Г. в приміщенні Уманського міськрайонного суду Черкаської області) по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про застосування наслідків нікчемного правочину ,-

в с т а н о в и в :

16 вересня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про застосування наслідків нікчемного правочину.

Позовна заява вмотивована тим, що на підставі свідоцтва, виданого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори 09 липня 2013 року, реєстраційний №3-1489, ОСОБА_5 є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1.

25 січня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу був посвідчений договір купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 Черкаської області, укладений між ним, ОСОБА_5 (продавцем) та відповідачкою ОСОБА_7 (покупцем), за яким остання стала власником вище згаданих 11/100 частин житлового будинку.

Позивач вважає, що право на 11/100 частин житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 Черкаської області відповідачка ОСОБА_7 набула на підставі нікчемного правочину - договору купівлі-продажу, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 25 січня 2014 року об'єкт нерухомого майна - житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 був обтяжений на момент відчуження (ще з 2009 року).

Позивач зазначає в позові, що спірний договір купівлі-продажу від 25 січня 2014 року виступав в якості гарантії повернення в майбутньому боргу ОСОБА_5 ОСОБА_7 в розмірі 80 000,00 гривень, які він позичив у неї на початку січня 2014 року. Договір купівлі-продажу від 25 січня 2014 року вони домовились в подальшому розірвати одразу після повернення ним позичених у ОСОБА_7 коштів.

ОСОБА_5 вказує в позові, що на початку 2016 року він запропонував ОСОБА_7 розрахуватись, але вона повідомила, що в доларовому еквіваленті його позика перед нею з 2014 року зросла як мінімум утричі (хоча позичав він кошти у гривнях), а тому, щоб отримати назад свою нерухомість, він мусить з нею розрахуватись відповідно по курсу долара. ОСОБА_7 пред'явила до суду позов про визнання права власності на землю, на якій розташована нерухомість, в подальшому ОСОБА_5 подав позовну заяву про застосування наслідків нікчемного правочину, оскільки вважає спірний договір купівлі-продажу від 25 січня 2014 року нікчемним внаслідок обтяження придбаного за цим договором майна.

ОСОБА_5 просив суд першої інстанції застосувати наслідки нікчемного правочину - до договору купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 Черкаської області, посвідченого 25 січня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І., реєстраційний № 289, повернувши сторони за цим договором у попереднє становище, яке існувало до його укладення та визнавши право власності на спірні 11/100 часток цього житлового будинку за позивачем ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_7 на його користь понесені судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про застосування наслідків нікчемного правочину відмолено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши 11 січня 2019 року апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним через його необґрунтованість, зумовлену неповнотою вставлення обставин, які мають значення для справи, через неправильність дослідження і оцінки поданих сторонами доказів, через невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт вказує, що під час продажу ним житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 ОСОБА_7 даний об'єкт нерухомого майна був обтяжений, крім того дійсною підставою укладення між сторонами договору купівлі-продажу від 25 січня 2014 року було гарантування повернення в майбутньому боргу відповідачці ОСОБА_7 в розмірі 80 000,00 грн.

ОСОБА_5 просив апеляційний суд скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, яким застосувати наслідки нікчемного правочину - до договору купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1 Черкаської області, посвідченого 25 січня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І., реєстраційний номер 289, укладеного між ОСОБА_9 (продавцем) та ОСОБА_7 (покупцем) - повернувши сторони за цим договором у попереднє становище, яке існувало до його укладення та визнавши право власності на спірні 11/100 часток цього житлового будинку за позивачем ОСОБА_5; стягнути з ОСОБА_7 на його користь понесені судові витрати.

06 лютого 2019 року апеляційним судом Черкаської області було отримано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 від ОСОБА_7, в якому вона з вимогами викладеними ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не погоджується та заперечує, та вказує, що оскільки при укладенні спірного договору купівлі-продажу обтяжень на майно ОСОБА_5 не було, оскільки дані обтяження стосувались майна, власником якого був ОСОБА_10. ОСОБА_5 придбане майно з аукціону та отримані ним правовстановлюючі документи на нерухомість, в подальшому майно було продане ОСОБА_7, тому посилання ОСОБА_5, що дані обтяження стосуються саме факту підписання договору купівлі-продажу є не обґрунтованими. Доводи апелянта про наявність між ними боргових зобов'язань не визнає.

ОСОБА_7 вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2018 року без змін.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частина 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони у справі, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до акту про реалізацію предмета іпотеки від 03 червня 2013 року (а.с. 71) та протоколу проведення прилюдних торгів №24-0031/12 від 31 серпня 2013 року (а.с. 72) ОСОБА_5 придбав на прилюдних торгах, проведених 31 травня 2013 року, житловий будинок з амбулаторією і аптекою та земельну ділянку площею 0,0473 га., що знаходяться по АДРЕСА_1, які попередньо належали на праві власності ОСОБА_10

Відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 09 липня 2013 року зареєстровано право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0473 га. та житловий будинок з амбулаторією та аптекою площею 1201,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 97-98).

25 січня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. був посвідчений договір купівлі-продажу 11/100 часток житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та побутовими спорудами по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 (продавець) та відповідачкою ОСОБА_7 (покупець), за яким остання стала власником вище згаданих 11/100 частин житлового будинку (а.с..7-9).

Пунктом 2.1. договору купівлі-продажу від 25 січня 2014 року сторони підтвердили факт повного розрахунку по договору та відсутність у продавця будь-яких претензій майнового характеру до покупця, які б стосувалися оплати об'єкту купівлі-продажу (а.с. 7).

Відповідно до п. 4.1. договору купівлі-продажу від 25 січня 2014 року продавець довів до відома покупця та усіх заінтересованих у тому осіб та гарантував, що нерухомість, яка є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не відчужено, як внесок до статутного капіталу юридичної особи не передано, не відчужено іншим способом, не заставлено, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває; за договором управління нікому не передавалося; прав щодо відчужуваної нерухомості у третіх осіб (в тому числі за договором найму (оренди), позички тощо) немає; будь-які інші обтяження стосовно цієї нерухомості відсутні; прихованих недоліків, які відомі йому та про які вони свідомо не попередили покупця, відчужувана нерухомість не має; самовільних добудов, прибудов, перепланувань, переобладнання тощо не має; обставини, які б перешкоджали вчиненню правочину, та які б замовчувалися ним, не існують (а.с. 7).

Відповідно до п. 4.3. договору купівлі-продажу від 25 січня 2014 року сторони взаємно стверджували один одному, що у момент укладення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладенні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним) (а.с. 7-8).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 03.02.2016 року, виданої приватним нотаріусом ОСОБА_11 відомості про реєстрацію іпотеки чи обтяжень на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відсутні.

Сторонами не оспорюють результати проведення прилюдних торгів та правомірність набуття ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,0473 га. та житлового будинку з амбулаторією та аптекою площею 1201,7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України).

Посилання позивача у своєму позові на те, що спірний договір купівлі-продажу від 25 січня 2014 року виступав в якості гарантії повернення в майбутньому боргу ОСОБА_5 ОСОБА_7 в розмірі 80 000,00 гривень, які він позичив у неї на початку січня 2014 року, а договір купівлі-продажу від 25 січня 2014 року вони домовились в подальшому розірвати одразу після повернення ним позичених у ОСОБА_7 коштів колегія апеляційного суду оцінює критично, оскільки сторони не звертались до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу або визнання його удаваним та не були предметом розгляду та предметом позову.

ОСОБА_5 не надав суду належних доказів про укладення сторонами договору позики, а не договору купівлі-продажу.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

З вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 грудня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про застосування наслідків нікчемного правочину - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий Бабенко В. М.

Судді Бородійчук В.Г.

Василенко Л.І.

Повний текст постанови складено 28 березня 2019 року.