Провадження № 2/359/1007/2019
Справа № 359/9619/18
РІШЕННЯ

Іменем України

04 червня 2019 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Журавського В.В.

при секретарі Алфімовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 12 листопада 2005 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року шлюб між ними було розірвано. В період перебування сторін у шлюбі ними було придбано наступне нерухоме та рухоме майно: житловий будинок з господарчою будівлею та ганком за адресою: АДРЕСА_1 , диван в кількості двох штук загальною вартістю 5000 гривень, шафа вітальня вартістю 1000 гривень, шафа кухонна 3000 гривень, комп`ютери-ноутбуки в кількості двох штук загальною вартістю 11000 гривень, телевізор 4000 гривень, кухонний кутик 1500 гривень, котел газовий 4500 гривень, насосна станція 2500 гривень, бойлер 2000 гривень, газова плита 2500 гривень, холодильник марки «Nord» 2700 гривень, тумба під телевізор 600 гривень, двоспальні ліжка в кількості двох штук загальною вартістю 12000 гривень, біоматрац двоспальний 2500 гривень, матрац двоспальний 3000 гривень, подушки в кількості двох штук загальною вартістю 2400 гривень, набір ножів 500 гривень, шланг поливний довжиною 22,5 метрів 971 гривень, крани для санвузла в кількості восьми штук загальною вартістю 7200 гривень, пральна машина 4336 гривень 85 копійок, ванна 3000 гривень, люстри в кількості шести штук загальною вартістю 1200 гривень, подрібнювач марки «Bosch» 958 гривень 98 копійок, бензокосилка марки «Bosch» 2900 гривень, газонокосилка 1600 гривень, акумулятори 6СТ-60 2200 гривень, пилочні диски для циркулярки в кількості двох штук загальною вартістю 1200 гривень, теплиці для виготовлення овочевої розсади загальною вартістю 3621 гривень, бетономішалка 4000 гривень, електростанція 3000 гривень, компресор 1800 гривень, а також кошти по виплаті заробітної плати із СГ ТОВ «Зірка» по виконавчому провадженню щодо стягнення на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 93064 гривень. Дане майно було придбано ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 в період шлюбу, тому є спільним майном подружжя. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просить здійснити поділ зазначеного спільного сумісного майна подружжя порівну, а також визнати за ним частку та право на користування нерухомим майном, яке було збудоване в період 2007-2009 років, а саме: новий будинок прибудований до старої будівлі з окремим входом та ганком загальною площею 58 кв.м., що розташовується в АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав пред`явлений позову у повному обсязі та наполягав на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні пред`явленого позову, застосувавши наслідки спливу строку позовної давності. Крім цього, вказала, що фактично з позивачем не проживає з 02 червня 2015 року. Відповідач не є співвласником належного їй на праві власності будинку. В червні 2015 року сторони за взаємною згодою здійснили поділ майна і після розірвання шлюбу за взаємною згодою не користувалися набутим за час шлюбу розділеним майном, а кожен розпоряджався своєю часткою одноособово та на власний розсуд.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 12 листопада 2005 року виконавчим комітетом Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.51).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.52).

За час перебування сторін у шлюбі, а саме 06 листопада 2007 року ОСОБА_2 отримала в дарунок житловий будинок з надвірними будівлями під АДРЕСА_1 . Вказана обставина підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 06 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В., зареєстрованого в реєстрі №5692 (а.с.58).

В подальшому ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєструвала за собою право власності на вказаний житловий будинок, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16580537 від 08 листопада 2007 року (а.с.59-а).

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За загальними принципами, закріпленими ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 СК України, ч.1 та ч.2 ст.370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з цим, у відповідності до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

На підставі вказаних норм СК України житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки є об`єктом особистої приватної власності дружини, тобто ОСОБА_2 .

За правилами ч.1 та ч.5-6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України судом було роз`яснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення ними процесуальних дій.

Всупереч цьому, позивач та його представник не надали до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що в період 2006-2008 років ОСОБА_1 за власні кошти здійснив будівництво нового будинку загальною площею 58 кв.м., взамін старого загальною площею 52,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, на зазначене будівництво ОСОБА_1 витратив грошові кошти у сумі понад 400000 гривень.

Так, в матеріалах цивільної справи міститься план старого будинку до перебудови (а.с.54), план будинку після перебудови (а.с.55), а також фотоілюстрації з зображенням житлового будинку (а.с.56-57).

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.77, ч.2 ст.78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У зв`язку з цим, судом критично сприймаються вказані план-схеми житлового будинку з надвірними будівлями, які складені особисто позивачем, в якості належних та допустимих доказів та підтвердження доводів позивача стосовно того, що ним за особисті кошти був споруджений новий житловий будинок, приєднаний до старої будівлі, обладнаний окремим входом та ганком. Зазначені фотоілюстрації також не дають можливості встановити обставину тотожності спірного будинку з тим будинком, що зображений на фото.

З огляду на це, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині щодо визнання за ним права власності та права користування на частину нерухомого майна, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1 , належить відмовити.

З копій квитанцій, приєднаних до матеріалів цивільної справи, вбачається, що під час шлюбу сторони придбали: пральну машину марки «Whirlpool» вартістю 4330 гривень 85 копійок, подрібнювач марки «Bosch» вартістю 958 гривень 98 копійок (а.с.62), шланг поливний довжиною 22,5 метрів вартістю 924 гривень 50 копійок (а.с.63). Тому вказане майно є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Суд враховує ту обставину, що пральна машина, подрібнювач та шланг поливний є неподільними речами, в розумінні положення ч.2 ст.183 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст.70, ч.2 ст.71 цього ж Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч.1 та ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Зважаючи на це, при зверненні до суду з вказаною вимогою позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх порушених прав. Оскільки, положення чинного СК України не передбачають можливості поділу порівну, тобто в рівних частках, речей, які є неподільними. У такому разі одному з подружжя присуджується грошова компенсація замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, за умови наявності згоди особи на таке присудження.

Разом з цим, ОСОБА_1 просив також здійснити поділ наступного майна, придбаного ним та відповідачем за час перебування у шлюбі: диван в кількості двох штук загальною вартістю 5000 гривень, шафа вітальня вартістю 1000 гривень, шафа кухонна 3000 гривень, комп`ютери-ноутбуки в кількості двох штук загальною вартістю 11000 гривень, телевізор 4000 гривень, кухонний кутик 1500 гривень, котел газовий 4500 гривень, насосна станція 2500 гривень, бойлер 2000 гривень, газова плита 2500 гривень, холодильник марки «Nord» 2700 гривень, тумба під телевізор 600 гривень, двоспальні ліжка в кількості двох штук загальною вартістю 12000 гривень, біоматрац двоспальний 2500 гривень, матрац двоспальний 3000 гривень, подушки в кількості двох штук загальною вартістю 2400 гривень, набір ножів 500 гривень, крани для санвузла в кількості восьми штук загальною вартістю 7200 гривень, ванна 3000 гривень, люстри в кількості шести штук загальною вартістю 1200 гривень, бензокосилка марки «Bosch» 2900 гривень, газонокосилка 1600 гривень, акумулятори 6СТ-60 2200 гривень, пилочні диски для циркулярки в кількості двох штук загальною вартістю 1200 гривень, теплиці для виготовлення овочевої розсади загальною вартістю 3621 гривень, бетономішалка 4000 гривень, електростанція 3000 гривень, компресор 1800 гривень, а також кошти по виплаті заробітної плати із СГ ТОВ «Зірка» по виконавчому провадженню щодо стягнення на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 93064 гривень.

Проте, позивач не надав жодної квитанції або іншого платіжного документа на підтвердження факту придбання ним зазначеного майна. Тому суд критично сприймає твердження позивача про придбання ним даного нерухомого майна та у зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог в цій частині також належить відмовити.

Згідно копії квитанції від 16 листопада 2017 року (а.с.64) ОСОБА_4 сплатив на користь ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 93064 гривень 60 копійок. Вказані грошові кошти були сплачені на виконання зобов`язання за судовим рішенням в межах виконавчого провадження щодо виплати СГ ТОВ «Зірка» заборгованості по заробітній платі.

Проте, суд вважає необґрунтованими твердження позивача щодо належності даних грошових коштів до об`єктів спільного майна подружжя.

В ході підготовчого провадження ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строку позовної давності. В обґрунтування якої ОСОБА_2 вказала на те, що шлюб між нею та ОСОБА_1 був розірваний 23 вересня 2015 року. В той час як з даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 22 листопада 2018 року, що свідчить про пропуск ним строку позовної давності.

Відповідно до положення ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно з вимогами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Крім цього, Європейський суд з прав людини роз`яснив, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що про порушення своїх майнових прав ОСОБА_1 дізнався лише в грудні 2015 року, після того, як ОСОБА_2 почала розпродувати без його відома спільно набуте майно. Проте, встановлений позивачу діагноз муцинозна аденокарцинома, та пов`язаний з цим тяжкий стан здоров`я, а також тривалий період збирання необхідних доказів, перешкодили позивачу своєчасно пред`явити позов.

З огляду на це, на підставі положення ч.5 ст.268 ЦК України, суд вважає, що права позивача підлягають судовому захисту шляхом розгляду пред`явленого позову.

Враховуючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності та аналізуючи доводи сторін, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З квитанції від 21 листопада 2018 року (а.с.7) вбачається, що при пред`явленні позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1769 гривень 51 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явленого позову відмовлено у повному обсязі, тому підстави для відшкодування йому понесених судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись п.2 ч.1 ст.57, ч.2 ст.60, ч.1 ст.61, ст.63, ч.1 ст.68, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, ч.2 ст.71, ч.2 ст.72 СК України, ч.1 ст.15, ч.1 та ч.2 ст.16, ч.4 ст.267, ч.5 ст.268, ч.1 та ч.2 ст.370 ЦК України, ст.12, ст.76, ч.1 та ч.3 ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 та ч.5-6 ст.81, ч.1 ст.141, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду 13 червня 2019 року.

Суддя підпис

З оригіналом згідно:

Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський