Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 705/6291/16-ц

провадження № 61-7764св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Попельнюх ТетяноюІванівною, на рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Бондаренка С. І., Новікова О. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що 11 квітня 2012 року між сторонами укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого банк надав кредит у розмірі 3 200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 30,00 % річних на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором, станом на 31 серпня 2016 року, яка становить 31 109,07 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість по кредитному договору № б/н від 11 квітня 2012 року в сумі 31 109,07 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 березня 2017 року в складі судді: Кімстачова О.С. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 31 109,07 грн за кредитним договором№ б/н від 11 квітня 2012 року та судовий збір в сумі 1 378 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами існують грошові зобов'язання, що виникли на підставі кредитного договору. Відповідач є позичальником, який не виконує належним чином свої зобов'язання за договором щодо своєчасного та у повному обсязі повернення суми кредиту, сплати процентів, неустойки, що є підставою для примусового стягнення суми заборгованості.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 березня 2017 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що останній платіж здійснено 30 травня 2013 року, а до суду позивач звернувся 03 жовтня 2016 року, тобто через 3 роки 4 місяці 4 дні. Докази про здійснення оплати відповідачем після 30 травня 2013 року будь-яких коштів в матеріалах справи відсутні. Відповідач із 30 травня 2013 року не здійснювала будь-яких дій, що свідчать про визнання боргу.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2017 року АТ КБ «Приватбанк» через представника Попельнюх Т. І. надіслало касаційну скаргу, в якій просило оскаржене рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовна давність не сплинула. Проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню із відповідача у межах позовної давності, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, який викладено у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

У березні 2018 року ОСОБА_4 надіслала клопотання, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. Клопотання мотивоване безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що рішення апеляційного суду є справедливим.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що відповідно до укладеного договору б/н від 11 квітня 2012 року ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 3 200,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, погашення заборгованості повинно здійснюватися відповідачем, починаючи з 01 по 25 число кожного місяця, шляхом надання банку коштів (щомісячного платежу) для погашення заборгованості за кредитом.

Суди встановили, що банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі та надав кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач як позичальник за кредитним договором в установлені строки добровільно належним чином зобов'язання не виконувала. Станом на 31 серпня 2016 року відповідач має заборгованість за кредитом у загальній сумі 31 109,07 грн, з яких: 2 894,53 грн - заборгованість за кредитом; 23 096,85 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 160,12 грн - заборгованість за комісією; 1 957,57 грн - штраф.

Апеляційний суд встановив, що останній платіж здійснено 30 травня 2013 року, а до суду позивач звернувся 03 жовтня 2016 року. Докази про здійснення оплати відповідачем після 30 травня 2013 року будь-яких коштів в матеріалах справи відсутні. Відповідач із 30 травня 2013 року не здійснювала будь-яких дій, що свідчать про визнання боргу.

При відмові у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції вважав, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності.

Колегія суддів погоджується із цим висновком з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач та представник відповідача у запереченні на позовну заяву від 09 березня 2017 року (а. с. 52), суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником Попельнюх Тетяною Іванівною, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель