Справа №464/766/19
пр № 4-с/464/11/19
У Х В А Л А

28 березня 2019 року м.Львів

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Рудакова І. П.,

за участю секретаря судового засідання Захарчук О. Ю.,

справа № 464/7255/18,

учасники справи:

стягувач ОСОБА_1 не з'явився,

боржник ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Автомобілі України» не зявився,

державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції м. Києва ОСОБА_3 не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за скаргою ОСОБА_1 на дії, бездіяльність та зобовязання до вчинення дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції м. Києва ОСОБА_3,

за участю представників учасників справи: представник боржника не зявився,

в с т а н о в и в:

стягувач ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою у якій просить: визнати дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції м. Києва ОСОБА_3 у виконавчих провадження № 55147128 та № 55147028 по стягнення на користь ОСОБА_1 з ТзОВ «Автомобілі України» заборгованість по невиплачений заробітній платі, компенсації втрати частини заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку по поверненню виконавчих листів № 464/1111/16-ц, № 464/3898/17 стягувачу неправомірними; визнати бездіяльність державного виконавця; зобовязати державного виконання повторно прийняти до виконання виконавчі листи № 464/1111/16-ц, № 464/3898/17; зобовязати державного виконавця провести виконання судових рішень по арешту корпоративних прав. В обґрунтування скарги покликається на те, що державним виконавцем не було вчинено усіх необхідних заходів та виконавчих дій з примусового виконання виконавчих документі. Просить скаргу задовольнити. Вказані виконавчі листи отримала поштою 05 лютого 2019 року ,а тому просить поновити строк на подання скарги до суду.

14 лютого 2019 року скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

28 березня 2019 року стягувачем подано заяву про розгляд справи у її відсутності. Вимоги скарги підтримує повністю.

Представник боржника та державний виконавець у судове засідання не з'явились про причини неявки суд не повідомили, хоча були повідомлені належним чином про розгляд скарги ,а тому у відповідності до ч. 2 ст. 450 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали скарги, матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова у справі № 464/1111/16-ц від 12 травня 2016 року задоволено позов стягувача та стягнуто з боржника на її користь 11599,77 грн заборгованість із невиплаченої заробітної плати та 72502,32 грн середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 вересня 2013 року по 08 квітня 2016 року.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова у справі № 464/3898/17 від 18 серпня 2017 року задоволено позов стягувача та стягнуто з боржника на її користь 34785,08 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 09 квітня 2016 року по 08 червня 2017 року.

Рішення суду першої інстанції набрали законної сили та було видано виконавчі документи, які в подальшому предявлені до органу державної виконавчої служби для примусового виконання.

07 грудня 2018 року виконавчі документи були повернуті стягувачу у межах виконавчого провадження № 55147128 та № 55147028, з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними»

Разом з тим, така мотивація державного виконавця суперечить вимогам законодавства та порушує принцип обов'язковості виконання судового рішення.

Статтею 19 Конституції України, визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюється іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»- виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Вказана норма кореспондується з ч.1 ст.11 цього Закону згідно якої державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, державним виконавцем проводяться дії для виконання рішення суду у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Частиною 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», визначено вичерпний перелік для повернення виконавчого документа стягувачу, а саме якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, зясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоровя, у звязку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоровя, у звязку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», регламентується, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації; стягнення за виконавчими документами звертається у першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах; готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт; на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Державний виконавець, повертаючи виконавчий документ стягувачу без виконання, не обґрунтував вжиті ним заходи щодо встановлення майна боржника та активів підприємства.

У судове засідання державний виконавець, не прибув та не надав пояснень з даного приводу, як не надав до суду матеріалів виконавчого провадження, для їх огляду у судовому засіданні. Відтак, оскаржувана постанова суперечить фактам, що встановлені під час виконання судового рішення.

Крім цього, дії державного виконавця у даному випадку повинні були відповідати вимогам , що регламентовані розділом 6 ЦПК України.

За таких обставин, слід визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_3, визнати його бездіяльність у вказаному виконавчому провадженні, а оскаржувані постанови від 07.12.2018 року, які прийняті у виконавчому провадження ВП № 55147028 та 3 55147128 з примусового виконання судових рішень, про повернення виконавчого документа № 464/3898/17 та № 464/1111/16-ц стягувачеві, прийнято передчасно, всупереч зазначених вимог Закону.

Відповідно до чинної ч. 1 ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Відтак відновлення виконавчого провадження у випадку скасування постанови про повернення виконавчого листа здійснюється згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», самим державним виконавцем та до компетенції суду не належить.

Згідно з ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення скарги ОСОБА_1

Щодо клопотання про поновлення строку для подання скарги то таке підтверджено доказами про день отримання спірних документів 05 лютого 2019 року і саме тоді стягувач дізнався про порушене право, а відтак така причина є поважною, а тому необхідно поновити процесуальний строк для подання скарги, а клопотання задовольнити.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 447-451 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

скаргу на дії, бездіяльність та зобовязання до вчинення дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції м. Києва ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_3 у виконавчих провадженнях № 55147128 та № 55147028 про стягнення на користь ОСОБА_1 з ТОВ «Автомобілі України» заборгованості по невиплаченій заробітній платі, компенсації втрати частини заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку по поверненню виконавчих листів № 464/3898/17 та № 464/1111/16-ц стягувачу- неправомірними.

Визнати бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_3 у виконавчих провадженнях № 55147128 та № 55147028.

Зобовязати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_3 повторно прийняти до виконання виконавчі листи та провести виконання судового рішення через арешт корпоративних прав боржника та реалізацію частки його майна в корпоративних правах.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала підписана суддею, що вважається днем її проголошення, 28 березня 2019 року.

Суддя І. П. Рудаков