Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2119/16-ц Головуючий у 1-й інст. Зубчук І.В.
Категорія 27 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді: Миніч Т.І.

суддів: Павицької Т.М.,

Трояновської Г.С.

секретаря

судового засідання Кучерявого О.В.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року під головуванням судді Зубчук І.В.

у цивільній справі №278/2119/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом. Просив стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором станом на 08.07.2016 року в сумі 48 114,91 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1 193 730,92 грн. та судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 22 листопада 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №ZRZ0GK01423501, за яким останній надано кредит у розмірі 56 640,00 доларів США на термін до 21 листопада 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Умови договору відповідачка належним чином не виконувала, щомісячно кредит не погашала, сплату відсотків не проводила, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 08 липня 2016 року складає 214 907,65 доларів США.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення позовних вимог. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що кредит видавався у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 48 000 доларів США на купівлю житла, а не як кредит, який встановлюється на платіжну картку у вигляді поновлювальної кредитної лінії. Окрім того, відповідачами та їх представником не було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності та не було відповідного клопотання і в запереченні на позовну заяву. Однак ці обставини не були враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення у справі.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" було задоволено частково. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення - про відмову у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду.

Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року касаційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено. Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 09 березня 2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZRZOGK01423501, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 48 000,00 дол. США на купівлю житла та 8 640,00 дол. США - для оплати страхових та інших обов`язкових платежів зі строком виконання до 22 листопада 2026 року і сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.12,13).

22 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №ZRZOGK01423501-1, відповідно до умов якого у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники в повному обсязі, включаючи сплату як основного боргу, так і відсотків. Пунктом 11 вказаного договору передбачено, що він набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.

Згідно з пунктом 12 договору поруки - порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Відповідно до вказаного вище кредитного договору у випадку несвоєчасного повернення кредиту або несвоєчасної сплати процентів за користування кредитними коштами тощо, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту, сплати комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі у порядку, встановленому договором.

У зв`язку із порушенням умов кредитного договору щодо своєчасного та повного погашення кредиту станом на 11 березня 2009 року утворилася заборгованість, яка становила 47 814,23 дол. США, у тому числі: заборгованість за кредитом 46 747,79 дол. США; заборгованість за відсотками за користування кредитом у сумі 1 056,38 дол. США; пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відсотками за договором у сумі 10,06 дол. США.

ПАТ КБ «ПриватБанк», вважаючи строк виконання кредитного договору таким, що настав, звернувся до суду з позовом, в якому просив в рахунок погашення вказаної вище заборгованості за договором звернути стягнення на іпотечне майно (цивільна справа №2-1647/09).

Проте, рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 15 жовтня 2009 року у задоволенні зазначеного позову було відмовлено з тих підстав, що Банк не є належним позивачем у справі. Вказане судове рішення не оскаржене та набуло законної сили (а.с.49).

При цьому суд виходив з того, що 19 лютого 2007 було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, згідно з яким ЗАТ КБ «ПриватБанк» відступив, а «Юкрейн Моргейдж Лоун Файненс №1ПІ-ЕЛ-СІ» набув право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і кредитним договором від 22 листопада 2006 року № ZRZOGK01423501.

Проте, 13 жовтня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, згідно з яким «Юкрейн Моргейдж Лоун Файненс № 1ПІ-ЕЛ-СІ» відступив, а ПАТ КБ «ПриватБанк» набув право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і кредитним договором від 22 листопада 2006 року № ZRZOGK01423501. Отже, ПАТ КБ «ПриватБанк» є належним позивачем у цій справі (а.с.90-98).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, Банк змінив строк виконання договору.

Проте, погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи.

Так, частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Разом з тим, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).

Разом з тим, із змісту рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 15 жовтня 2009 року вбачається, що у зверненні стягнення на предмет іпотеки було відмовлено. Питання про розмір заборгованості судом взагалі не з`ясовувалося. Тобто, заборгованість за кредитним договором відповідачами не погашалася.

Наведене дає підстави вважати, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту.

Зміст позовної заяви у даній справі свідчить про те, що Банком пред`явлено вимогу лише про стягнення суми основного кредиту (а.с.3). Протягом розгляду справи позовні вимоги не змінювалися.

Про строки позовної давності представник відповідачів зазначав у заперечені на позов (а.с.46,47).

За таких обставин стягненню з основного позичальника ОСОБА_1 буде підлягати сума заборгованості в межах строку позовної давності - за період з 5 вересня 2013 року (за три роки до дня звернення до суду з цим позовом) до 21.11.2026 року (закінчення терміну дії договору).

Щодо покладення на поручителя солідарного із боржником обов`язку про погашення кредиту, суд виходить із наступного.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав з ОСОБА_2 договір поруки, згідно з умовами якого поручитель зобов`язалася перед позивачем як кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, а у випадку їх невиконання позивач мав право звернутися з письмовою вимогою про виконання зобов`язань за кредитним договором до позичальника та поручителя.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Банк у позові зазначав, що відповідно до положень Договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити вимоги безпосередньо до поручителя.

Договір поруки набрав чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителями зобов`язань боржника за основним договором.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договору поруки про дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Позивач у позові вказував, що погашення кредиту відбувається щомісячно, не пізніше визначеного Договором числа кожного місяця протягом всього строку дії договору.

Отже, сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

За таких обставин, в даному випадку поручитель буде нести солідарний із боржником обов`язок щодо погашення заборгованості за період, що на шість місяців передував дню зверненню до суду з цим позовом - з 05 березня 2016 року і до дня закінчення терміну дії договору - 21.11.2026 року.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, заборгованість за основним кредитом за період 05.09.2013 року становить 42639,52 долларів США, а за період з 05.03.2016 року - 38568,94 долларів США. У зв`язку із цим, солідарний обов`язок відповідачі будуть нести в межах суми 38568,94 долларів США. Крім цього, із ОСОБА_1 підлягає стягненню також заборгованість в сумі 4070,58 долларів США (42639,52-38568,94).

За наведених обставин та відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

Оскільки заявлені в цій справі вимоги задоволені на 89%, то відповідно до положень ст.141 ЦПК пропорційно задоволеній сумі підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за рахунок відповідачів.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задоволити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 листопада 2016 року скасувати, ухваливши нове - про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 4070,58 долларів США заборгованості за кредитним договором та 30119 грн.62 коп. витрат по оплаті судового збору.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 38568,94 долларів США заборгованості за кредитним договором.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 3346 грн.62 коп. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 30.07.2019 року.