Провадження № 22-ц/810/779/19
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Луганської В.М., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач Міністерство оборони України, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім», Державна казначейська служба України, Сватівська районна державна адміністрація, Сватівська міська рада, Кабінет Міністрів України, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Міністерства оборони України в особі ОСОБА_2
на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 липня 2019 року, ухваленого Сватівським районним судом у складі: судді Попової О.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім», Державна казначейська служба України, Сватівська районна державна адміністрація, Сватівська міська рада, Кабінет Міністрів України, Служба безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, про відшкодування матеріальної шкоди,
в с т а н о в и в:
У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що станом на 29 жовтня 2015 року позивач був керівником Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім». На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 , виданому 02.04.2009 року ВРЕВ м. Луганська, позивачу належить автомобіль марки SUBARU LEGACY випуску 2008 року, колір чорний, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований 02.04.2009 року у ВРЕВ м. Луганська.
Вранці 29 жовтня 2015 року позивач прибув на своє робоче місце на вказаному авто та залишив його на території ТОВ «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім».
29 жовтня 2015 року близько 19 год. 30 хв. у м. Сватове Луганської області по вул. Ново-Старобільська сталася пожежа на об`єднаних польових складах ракетно-артилерійського озброєння Збройних Сил України Міністерства оборони України, яка призвела до детонації боєприпасів, які зберігалися на території складу.

Вказана обставина встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 року у справі № 910/23120/16, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2017 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного Господарського суду від 22 березня 2018 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУГАНСЬКА ФІРМА ПО АГРОХІМІЧНОМУ ОБСЛУГОВУВАННЮ СІЛЬСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «АГРОХІМ» до 1) Міністерства оборони України, 2) Антитерористичного центру при Службі безпеки України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Сватівська міська рада, Державна казначейська служба України; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1: Генеральний штаб Збройних Сил України; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача-2: Служба безпеки України, про відшкодування матеріальної шкоди 29 541 956,20 грн, зокрема, що:

29 жовтня 2015 року близько 19 год. 30 хв. у м. Сватове Луганської області по вул. Ново-Старобільська сталася пожежа на об`єднаних польових складах ракетно-артилерійського озброєння Збройних Сил України Міністерства оборони України, яка призвела до детонації боєприпасів, які зберігалися на території складу. Вказані обставини визнаються сторонами та особами, які беруть участь у справі та крім того підтверджується наказом Міністра оборони України від 28.12.2015 року № 282 КП ДСК «Про результати службового розслідування», листом заступника начальника штабу Антитерористичного центру при СБУ від 20.08.2016 року № 33/2/2-8938, вироком Сватівського районного суду Луганської області від 28.10.2016 року, а також довідками Сватівської міської ради № 822/7 від 02.06.2016 року та 1368/7 від 01.09.2016 року, довідкою Сватівського міськрайонного відділу ГУ ДСНС України в Луганській області № 656 від 05.11.2015 року, довідками Сватівського міськрайонного відділу ГУ ДСНС України в Луганській області № 13/45/858 від 03.11.2015 року, № 13/45/86 від 04.11.2015 року. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 р. № 368 рішенням регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій зазначена подія класифікована як надзвичайна ситуація техногенного характеру регіонального рівня.

Як вбачається з матеріалів службового розслідування (наказ від 28.12.2015 року № 282 КП ДСК) виникнення та поширення пожежі 29.10.2015 року на складах об`єднаних польових складах ракетно-артилерійського озброєння Збройних Сил України Міністерства оборони України, що призвело у подальшому до детонації боєприпасів, повного знищення складу, ураження озброєння і військової техніки, загибелі та поранення людей, знищення майна та нанесення значних матеріальних збитків прилеглій інфраструктурі, відбулося внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків посадовими особами Міністерства оборони України, які в період створення та функціонування складу відповідали за стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки.

Встановлено, що внаслідок пожежі та детонації боєприпасів, які зберігались на складах, позивачу - ТОВ «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «АГРОХІМ», яке здійснювало господарську діяльність за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно потрапило у зону ураження, було заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 29 541 956,20 грн, яка складається із втрат, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням та пошкодженням його нерухомого майна, транспортних засобів, товарно-матеріальних цінностей, а також через понесені ним витрати на проведення необхідних досліджень. Обставини заподіяння позивачу шкоди на вищевказану суму не заперечуються сторонами та особами, які беруть участь у справі в судовому засіданні та крім того підтверджуються зібраними у справі доказами.

Вказані обставини відповідно до вимог частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Вироком Сватівського районного суду Луганської області від 28.10.2016 року у кримінальному провадженні № 426/13206-16-к встановлено факт того, що пожежа та вибухи боєприпасів сталися з вини відповідної посадової особи Міністерства оборони України.

Внаслідок детонації боєприпасів, що зберігалися на території складів ракетно-артилерійського озброєння Збройних Сил України Міністерства оборони України, розташованого по вул. Ново-Старобільська, було знищено належний на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 автомобіль SUBARU LEGACY, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Відповідно до експертного автотоварознавчого висновку розмір матеріальної шкоди, що спричинена власнику зазначеного транспортного засобу внаслідок вибуху складів боєприпасів ЗСУ в м. Сватове в ніч з 29 на 30 жовтня 2015 р., складає 302 240 грн, які він із посиланням як на правову підставу своїх вимог на ст. 1166, 1173, 1187, 1192, 22 ЦК України, ст. 3, 14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 1, 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», п. 104 п. 4 Положення про Міністерство Оборони України, просив стягнути з відповідача Міністерства оборони України на його користь як матеріальну шкоду у розмірі 302 240,00 грн та витрати на проведення автотоварознавчого дослідження і складення експертного висновку у розмірі 1475 грн.

Ухвалами суду від 16 січня 2019 року за клопотаннями відповідача до участі у справі залучено третіх осіб - Кабінет Міністрів України, Службу безпеки України, Антитерористичний центр при Службі безпеки України, Сватівську районну державну адміністрацію, Сватівську міську раду Луганської області.

Відповідач в суді першої інстанції позов не визнав.

Кабінет Міністрів України вважав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім» вважало позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Антитерористичний центр при Службі безпеки України просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо заподіяної матеріальної шкоди відповідачем.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 04 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 303715 грн, що складається з розміру матеріальної шкоди, що спричинена ОСОБА_1 як власнику транспортних засобів внаслідок надзвичайної події 29.10.2015 р., та складає 302240 грн та з витрат на проведення автотоварознавчого дослідження та складання експертного висновку, що склали 1475 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відповідністю обраного позивачем способу захисту у вигляді відшкодування завданої державою в особі Міністерства оборони України шкоди, оскільки обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

В апеляційній скарзі відповідач Міністерство оборони України в особі ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог або направити справу на розгляд до Печерського районного суду м. Києва, оскільки справа розглянута неналежним складом суду.

Доводами апеляційної скарги є те, що майор ОСОБА_3 ніколи не проходив військової служби на посадах в Міністерстві оборони України та не був посадовою особою Міністерства оборони України, а проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 , яка є самостійною юридичною особою, тому ці обставини виключать цивільно-правову відповідальність Міноборони як центрального органу виконавчої влади, передбачену статтею 1174 ЦК України, який не є належним відповідачем по даній справі;
Обвинувальним вироком суду була встановлена вина майора ОСОБА_3 щодо невиконання наказу по обладнанню польового складу, а не його вина щодо виникнення пожежі на території польового складу, що призвело до детонації боєприпасів, а винні в цьому особи до теперішнього часу не встановлені;
за Міністерством оборони України не закріплено військове майно на праві оперативного управління, тому воно не може бути володільцем джерела підвищеної небезпеки, а це виключає можливість застосування статті 1187 ЦК України, що повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року по справі № 243/10982/15-ц;

місто Сватове Луганської області, де сталася пожежа на складах боєприпасів, що призвело до їх детонації, включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, а відповідно до абз. 1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступником стягненням цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом, і жодним нормативно-правовим актом не визначена відповідальність суб`єктів боротьби з тероризмом, до яких відноситься і Міністерство оборони України, за заподіяну шкоду, а координацію діяльності цих суб`єктів здійснює Антитерористичний центр при Службі безпеки України; оскільки подія, що сталася 29.10.2015 року у місті Сватове Луганської області, кваліфікована як надзвичайна ситуація техногенного характеру регіонального рівня, то Кодексом цивільного захисту України передбачено відшкодування матеріальних збитків постраждалим за рахунок, зокрема, коштів державних та місцевих бюджетів;
судом не з`ясовано питання можливого отримання позивачем страхових виплат;
наданий позивачем висновок автотоварознавчого дослідження № 12728 від 12.04.2016 року не є належним та допустимим доказом, заявлені позивачем збитки завищені та недоведені, а балансова (залишкова) вартість матеріальних засобів з урахуванням їх фізичного зносу не відображена.
Порушення норм процесуального права судом полягає у незаконній відмові судом клопотання відповідача про передачу справи на розгляд іншому суду, який має режимно-секретний орган із можливістю подання Міноборони відповідних доказів з грифом секретності, що потягло за собою неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а також розгляд та вирішення справи неповноважним складом суду.
Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому вважає, що доводи відповідача не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, з точки дотримання норм як матеріального так і процесуального права, є повною мірою обґрунтованим та таким, що не потребує зміни та/або доповнень.
Від Антитерористичного центру при Службі безпеки України надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому вважає, що вина відповідача у завданні шкоди не підтверджено належними та допустимими доказами, тому пред`явлення позову до Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час пожежі на його складах, не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Просять апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2019 року визначено головуючим суддею (суддею-доповідачем) Назарову М.В., склад колегії суддів Авалян Н.М., Яреська А.В.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження та ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року справа призначена до розгляду на 29 жовтня 2019 року о 14-й.
21.10.2019 року на адресу Луганського апеляційного суду від Антитерористичного центру при Службі безпеки України надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручити Окружному адміністративному суду міста Києва.

Для вирішення вказаного клопотання протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2019 року вилучено суддів Яреська А.В., Авалян Н.М. зі складу суду у зв`язку із перебуванням у відпустці, нові судді у складі суду Луганська В.М., Стахова Н.В.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 рокуклопотання Антитерористичного центру при Службі безпеки України про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено частково, проведення відеоконференції доручено Печерському районному суду м. Києва.

29 жовтня 2019 року розгляд справи у зв`язку із неможливістю Печерського районного суду м. Києва забезпечити проведення відеоконференції відкладено на 07 листопада 2019 року на 17-ту, проведення відеоконференції доручено Київському апеляційному суду.

07 листопада 2019 року розгляд справи за клопотанням відповідача відкладено на 13.30 год. 03 грудня 2019 року та у відповідності до ч. 2 ст. 371 ЦПК України розгляд справи продовжений на 15 днів.

В судовому засіданні представник відповідача вважав можливим розглянути справу у відкритому судовому засіданні, під час розгляду скарги по суті представник підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач заперечував проти задоволення скарги.

Представники третіх осіб Кабінета Міністрів України, Служби безпеки України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України вважали скаргу такою, що підлягає задоволенню.
Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засіданні не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає, а доводи апеляційної скарги не спростовують цих правильних висновків.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу відшкодування позивачу як власнику транспортного засобу автомобілю SUBARU LEGACY, реєстраційний номер НОМЕР_3 , майнової шкоди, завданої внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоди, завданої внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень.
Ті обставини, що: позивач є власником транспортного засобу марки SUBARU LEGACY випуску 2008 року, колір чорний, шасі (кузов, рама) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований 02.04.2009 року у ВРЕВ м. Луганська, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 ;
місцезнаходженням третьої особи по теперішній справі - юридичної особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «Агрохім» є 92600, Луганська обл., Сватіський район, м. Сватове, вул. Ново-Старобільська, буд. 28А, і позивач є керівником вказаного підприємства відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,
ніким не оспорюються.
Підставами для звільнення від доказування є як обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили (частина друга статті 82 ЦПК України), так і вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, який є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дії чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина шоста вказаної норми).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2017 (справа № 910/23120/16) (а.с. 43-49 т. 1), яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2017 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного Господарського суду від 22 березня 2018 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУГАНСЬКА ФІРМА ПО АГРОХІМІЧНОМУ ОБСЛУГОВУВАННЮ СІЛЬСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «АГРОХІМ» до 1) Міністерства оборони України, 2) Антитерористичного центру при Службі безпеки України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Сватівська міська рада, Державна казначейська служба України; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1: Генеральний штаб Збройних Сил України; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача-2: Служба безпеки України, про відшкодування матеріальної шкоди 29 541 956,20 грн, встановлено, що:
29 жовтня 2015 року близько 19 год. 30 хв. у м. Сватове Луганської області по вул. Ново-Старобільська сталася пожежа на об`єднаних польових складах ракетно-артилерійського озброєння Збройних Сил України Міністерства оборони України, яка призвела до детонації боєприпасів, які зберігалися на території складу. Вказані обставини визнаються сторонами та особами, які беруть участь у справі та крім того підтверджується наказом Міністра оборони України від 28.12.2015 року № 282 КП ДСК «Про результати службового розслідування», листом заступника начальника штабу Антитерористичного центру при СБУ від 20.08.2016 року № 33/2/2-8938, вироком Сватівського районного суду Луганської області від 28.10.2016 року, а також довідками Сватівської міської ради № 822/7 від 02.06.2016 року та 1368/7 від 01.09.2016 року, довідкою Сватівського міськрайонного відділу ГУ ДСНС України в Луганській області № 656 від 05.11.2015 року, довідками Сватівського міськрайонного відділу ГУ ДСНС України в Луганській області № 13/45/858 від 03.11.2015 року, № 13/45/86 від 04.11.2015 року. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 р. № 368 рішенням регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій зазначена подія класифікована як надзвичайна ситуація техногенного характеру регіонального рівня.
Як вбачається з матеріалів службового розслідування (наказ від 28.12.2015 року № 282 КП ДСК), виникнення та поширення пожежі 29.10.2015 року на складах об`єднаних польових складах ракетно-артилерійського озброєння Збройних Сил України Міністерства оборони України, що призвело у подальшому до детонації боєприпасів, повного знищення складу, ураження озброєння і військової техніки, загибелі та поранення людей, знищення майна та нанесення значних матеріальних збитків прилеглій інфраструктурі, відбулося внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків посадовими особами Міністерства оборони України, які в період створення та функціонування складу відповідали за стан і збереження озброєння боєприпасів, бойової та іншої техніки.
Вироком Сватівського районного суду Луганської області від 28.10.2016 року у кримінальному провадженні № 426/13206-16-к за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 403 КК України, було встановлено вину військової службової особи, виконуючого обов`язки начальника польового складу боєприпасів майора ОСОБА_3 у невиконанні ним наказу керівництва, внаслідок чого 29.10.2015 року близько 19 год. 30 хв. на території майданчику № 3 польового складу боєприпасів сектору «А» у м. Сватове, Луганської області відбулося загоряння дерев`яних ящиків з боєприпасами та подальше поширення полум`я на інше ракетно-артилерійське озброєння, яке перебувало на території польового складу боєприпасів, що спричинило їх подальшу детонацію в процесі пожежі.
Згідно довідки, виданої Сватівським міськрайонним відділом ГУ ДСНС України у Луганській області від 06.11.2015 року № 661, автомобіль SUBARU LEGACY, реєстраційний номер НОМЕР_3 потрапив у зону ураження, внаслідок вибухів автомобіль отримав значні пошкодження (а.с. 25 т. 1).
Судами у справі № 910/23120/16, рішення по якій набрали законної сили, зокрема встановлено і те, що внаслідок пожежі та детонації боєприпасів, які зберігались на складах, позивачу - ТОВ «Луганська фірма по агрохімічному обслуговуванню сільського господарства «АГРОХІМ», яке здійснювало господарську діяльність за адресою АДРЕСА_1 , та відповідно потрапило у зону ураження, було заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 29 541 956,20 грн, яка складається із втрат, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням та пошкодженням його нерухомого майна, транспортних засобів, товарно-матеріальних цінностей, а також через понесені ним витрати на проведення необхідних досліджень.

Те, що пошкоджений автомобіль позивача потрапив у зону ураження, знаходячись за вищезазначеною адресою, внаслідок пожежі, що призвела до детонації боєприпасів, підтверджено позивачем належним чином.
Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Вироком Сватівського районного суду Луганської області від 28.10.2016 року у кримінальному провадженні № 426/13206-16-к встановлено факт того, що пожежа та вибухи боєприпасів сталися з вини відповідної посадової особи Міністерства оборони України.

Також вказаним вироком встановлено, що в порушення вимог Методичних рекомендацій щодо обладнання польового артилерійського складу боєприпасів, розроблених ЦРАУ Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України та доведених до органів військового управління телеграмою від 09.03.2014 № 342/2/1786, "Керівництва по роботі фронтових і армійських артилерійських складів" (видання друге, виправлене та доповнене), затвердженого начальником ГРАУ 06.04.1976 (Військове видавництво, 1984 рік), рекогносцировочною групою під час вибору ділянки розміщення польового складу боєприпасів сектору "А" не встановлено відповідність призначеної ділянки для розміщення і роботи складу, для розміщення управління складу, відділень зберігання, евакуації, майданчиків і місць стоянки завантаженого і порожнього транспорту, умови для організації охорони і оборони території складу.

При цьому учасниками рекогносцировочної групи не враховано встановлені зазначеними керівними документами положення щодо заборони розташування польових складів ближче 3 км від хімічних складів, якщо на них зберігаються вибухові, легкозаймисті та інші небезпечні речовини, ближче 800 м від складів з невогненебезпечним майном, ближче 500 м від житлових будівель.

Незважаючи на це, керівником сектору "А" генерал-лейтенантом ОСОБА_3 прийнято рішення про розташування польового складу боєприпасів сектору на визначеній рекогносцировочною групою земельній ділянці.

У період з вересня 2014 року до лютого 2015 року керівництвом та військовими службовими особами сектору "А" заходів щодо обладнання складу не здійснювалось, план оборони та охорони не складено, периметр складу не визначено та не огороджено, дотримання на ньому заходів пожежної безпеки не забезпечувалось, а варта для охорони не призначалась.

Крім цього, відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 28.12.2016 року № 282КП "Про результати службового розслідування" до відповідальності було притягнуто більш п`ятдесяти посадових осіб Міністерства оборони України та Збройних Сил України, що спростовує доводи відповідача 1 про непричетність посадових осіб Міністерства оборони України до розташування боєприпасів у вказаних складах.

Вищезазначене не підлягає доведенню по теперішній справі як обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 910/23120/16, що набрало законної сили.

Оскільки вину виконуючого обов`язки начальника польового складу боєприпасів майора ОСОБА_3 як посадової особи Міністерства оборони України було встановлено вироком суду, що набрав законної сили, у вчиненні кримінального правовопрушення, передбаченого ч. 2 ст. 403 КК України (невиконання наказу), то довід апеляційної скарги про те, що вказана особа ніколи не проходила військову службу у відповідача, тому останній не може відповідати за зобов`язаннями військової частини НОМЕР_4 , яка є самостійною юридичною особою, є помилковими.

Як помилковий і довід про відсутність підстав для стягнення шкоди з відповідача з огляду на те, що обвинувальним вироком була встановлена вина майора ОСОБА_3 щодо невиконання наказу по обладнанню польового складу, а не його вина щодо виникнення пожежі на території польового складу, що призвело до детонації боєприпасів, і винні в цьому особи до теперішнього часу не встановлені.

Передбачене частиною другою статті 403 КК України кримінальне порушення є закінченим з моменту фактичного настання тяжких наслідків, якими в даному випадку і є знищення цінного майна позивача.

За змістом ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

На Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройними Силами України покладено обов`язок здійснювати від імені держави управління військовим майном, зокрема боєприпасами, що є джерелом підвищеної небезпеки, та здійснювати контроль за їх використанням і збереженням, у тому числі у разі закріплення військового майна за військовими частинами, а також забезпечувати комплектування Збройних Сил України особовим складом та його підготовку.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління

Згідно з п. «ж» п. 3 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 21 серпня 1997 року № 888/97 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.

За приписами ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси.

Статтею 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Отже, обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Тому висновок суду про задоволення позовних вимог та стягнення шкоди саме із Міністерства оборони України як належного відповідача ґрунтується на вимогах закону та правильному застосуванні висновків Верховного суду України, викладених в Постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 86гс14, відповідно до яких обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час, та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Довід апеляційної скарги про неврахування судом судової практики, викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 05.06.2018 року по справі № 243/10982/15-ц, провадження № 14-81цс18, є помилковим, оскільки такий висновок зроблений за інших фактичних обставин, за умови закріплення Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, об`єкту, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку керування особою під час проходження військової служби та виконання військових обов`язків транспортним засобом, володільцем якого згідно з довідкою військової частини під час скоєння ДТП була військова частина, і ВП ВС відступила від висновку ВСУ, сформульованого у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14, щодо застосування статті 1187 ЦК України саме у вказаній справі, про що прямо зазначено в постанові, на яку посилається скаржник.

Тому помилковим і необгрутованим є і довід скарги про неможливість Міноборони бути відповідачем по справі з огляду на те, що воно не є володільцем боєприпасів, яке було розподілене та закріплене за військовими частинами (на праві оперативного управління), оскільки відповідно до частин першої та другої статті 3 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» таке майно набуває статуту військового майна лише після надходження його до Збройних Сил України і закріплення за військовою частиною Збройних Сил України.

Судом першої інстанції з дотриманням таких засад цивільного судочинства як змагальність та диспозитивність було вирішено спір на підставі наданих сторонами та іншими учасниками справи доказів.

Належних доказів, які б спростували обґрунтованість позову та правильні висновки суду про обов`язок Міністерства Оборони України нести відповідальність за шкоду у спірних правовідносинах, відповідачем не надано як в суді першої, так і апеляційної інстанції.

Розмір шкоди, визначеної судом на підставі наданого позивачем на підставі експертного автотоварознавчого дослідження № 12728 від 12.04.2016 року по визначенню спричиненої володільцю автомобіля SUBARU LEGACY НОМЕР_3 матеріальної шкоди, ринкова вартість автомобіля SUBARU LEGACY НОМЕР_3 станом на 29.10.2015 складає 270520 грн, матеріальна шкода на момент дослідження складає 302240 грн (а.с. 30-42 т. 1), відповідачем за допомогою належним доказів не спростовано.
Посилання скаржника на завищений розмір шкоди та його недоведеність є необґрунтованими, а посилання на відсутність залишкової вартості пошкодженого автомобіля не позбавляло відповідача заявляти відповідне клопотання про витребування судом доказів такої вартості в суді першої інстанції з дотриманням вимог ст. 102-109, глави 8 розділу 1 ЦПК України «Судові витрати». Натомість ухвалою суду від 16 січня 2019 року у задоволенні клопотання відповідача про призначення автотоварознавчої експертизи з покладенням витрат, пов`язаних з її проведенням на позивача, було відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав для покладення на позивача таких витрат (а.с. 197 т. 1).
Як не заслуговує на увагу і довід скарги про критичну оцінку наданого позивачем експертного висновку про оцінку завданої його майну шкоди з огляду на формулювання питань експерту у стверджувальній формі про причини пошкоджень (внаслідок вибуху складу боєприпасів Збройних Сил України в м. Сватове в ніч з 29 на 30 жовтня 2015 року), хоча могли виникнути або вже були в наявності з інших причин.

На вирішення експерту були постановлені питання, зміст яких повністю відповідає абз. 8 п. 2.2. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5

(у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5), відповідно до орієнтовного переліку вирішуваних питань крім вартості матеріального збитку (шкоди), завданого(ї) власнику КТЗ має зазначатися і подія, що призвела до матеріальної шкоди.

Доказів іншого розміру шкоди відповідачем не надано.
Довід скарги про нез`ясування судом можливого отримання позивачем страхового відшкодування позивачем також не заслуговує на увагу, оскільки вказане питання було вирішено ухвалою суду від 16 січня 2019 року та з урахуванням наданих позивачем пояснень про відсутність у нього договору добровільного страхування майна на випадок його втрати у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі страховиків, з якими було укладено договори страхування, відмовлено за необґрунтованістю, оскільки сам відповідач не вказав підстав, з яких випливає, що договір страхування автомобілю існує (а.с. 195 т. 1). Законом не передбачено обов`язкового страхування власником наземного транспортного засобу, а лише добровільне.

Посилання скаржника на необхідність відшкодування шкоди з урахуванням положень статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" не приймається до уваги з огляду на те, що матеріалами справи не доведено, що пошкодження майна позивача сталося внаслідок терористичного акту.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 4 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" суб`єктами, які безпосередньо здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є, у тому числі, Міністерство оборони України.

Статтею 5 вказаного Закону, встановлено, що Міністерство оборони України, органи військового управління, з`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України забезпечують захист від терористичних посягань об`єктів та майна Збройних Сил України, зброї масового ураження, ракетної і стрілецької зброї, боєприпасів, вибухових та отруйних речовин, що перебувають у військових частинах або зберігаються у визначених місцях; організовують підготовку та застосування сил і засобів Сухопутних військ, Повітряних Сил, Військово-Морських Сил і Сил спеціальних операцій Збройних Сил України в разі вчинення терористичного акту у повітряному просторі, у територіальних водах України; беруть участь у проведенні антитерористичних операцій на військових об`єктах та в разі виникнення терористичних загроз безпеці держави із-за меж України; в разі залучення до проведення антитерористичної операції - забезпечують із застосуванням наявних сил та засобів виконання завдань щодо припинення діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій; беруть участь у затриманні осіб, а у випадках, коли їх дії реально загрожують життю та здоров`ю заручників, учасників антитерористичної операції або інших осіб - їх знешкоджують.

Тому в частині доводів скарги про необхідність відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до абз. 1 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» з урахуванням того, що саме Кабінетом Міністрів України в межах його компетенції здійснюється організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами, скарга є необґрунтованою, а заперечення представника КМУ в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції слушними.

Так само як і помилкове твердження скаржника про обов`язок відшкодувати збитки від надзвичайної ситуації з посиланням на Кодекс цивільного захисту України та п. 1 Порядку відшкодування шкоди особам, які постраждали від надзвичайних обставин, затвердженого постановою КМУ від 05.10.1992 року № 562 місцевими органами влади.

Ці аргументи скаржника та посилання на відсутність вини посадових осіб Міністерства оборони України у загорянні складу та подальшому поширенні полум`я на інше озброєння, що спричинило їх подальшу детонацію, не приймається колегією суддів до уваги з огляду на обставини, встановлені, зокрема, судами у справі № 910/23120/16, що саме посадові особи Міністерства оборони України та Збройних сил України приймали рішення про місцерозташування складів боєприпасів, внаслідок чого пожежа та детонація відбулась із такими руйнівними наслідками, зокрема, для майна позивача.

Не ґрунтується на вимогах закону і довід скарги про порушення судом об`єктивного та всебічного розгляду справи і що єдиним компетентним судом, який може розглядати справи, що містять державну таємницю, є Печерський районний суд м. Києва, а суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про передачу справи на розгляд іншому суду, який має режимно-секретний орган із можливістю подання Міноборони відповідних доказів з грифом секретності, що потягло за собою неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, а також розгляд та вирішення справи неповноважним складом суду, оскільки у даному випадку «судом, встановленим законом» у відповідності до пункту 1 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод є Сватівський районний суд Луганської області.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України в особі ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 04 липня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови 06 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді: