Справа № 199/1107/19
РІШЕННЯ

Іменем України

18.07.2019 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Гасанової М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» про визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група», в якому просив встановити нікчемність п. 2.4., 5.2. Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/151615 від 11.09.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група».

В обґрунтування позову зазначив, що 11.09.2018 між позивачем та відповідачем була укладена Індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту №/151615, який було укладено шляхом заповнення заявки на сайті відповідача https://www.eurogroshi.com.ua/?lng=ru.

На час укладення договору ОСОБА_1 не отримав від відповідача свого екземпляру, а тому такий договір не створює жодних правових наслідків для відповідача.

Натомість, позивач зазначає, що ним було здійснено часткове погашення кредиту в розмірі 1053,00 гривні, однак вказану суму відповідач спрямував на погашення лише пені, а сума основної заборгованості та відсотків залишилась незмінною. Крім цього, ОСОБА_1 просив визнати недійсними пункти 1.3., 2.3. Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/151615 від 11.09.2018 року та п.1 Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту №/151615, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група», а також про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

У своєму позові ОСОБА_1 також наголошував, що в момент укладення Договору він з ним не ознайомлювався та вже після того, як він не зміг вчасно повернути кредит та почав отримувати дзвінки від відповідача, тільки тоді ознайомився з Договором, який розміщено на сайті відповідача та дізнався, що деякі умови Договору порушують його права як споживача.

Представник ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» Ховряк В.М. надав до суду відзив, у якому зазначив, що Договір між позивачем та відповідачем був укладений відповідно до ст. 10 Закону України «Про електронну комерцію», яким визначено порядок укладання електронного договору.

Відповідач має в мережі Інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою) на сайті http://www.eurogroshi.com.ua, на якій також розміщені скановані копії правоустановлюючих документів, фінансові звіти про діяльність та оферти щодо укладення крелитних договорів. Також на даному сайті розміщені правила щодо отримання кредитних коштів. Таким чином, коли позивач заповнив заяву з метою отримання кредитних коштів, він автоматично прийняв пропозицію(оферту) відповідача та приєднався до умов публічного договору, щодо правил оформлення кредитних коштів. Відсоткова ставка, яка зазначена у договорі №/151615 укладеному між сторонами, не порушує вимог діючого законодавства. Жодним посилань на нікчемність або інші обставини, які зазначені як підстави для визнання Договору нікчемним, у позовній заяві відсутні.

У зв`язку з цим, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву щодо розгляду справи за його відсутності, просив суд позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову заперечував в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.09.2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» було укладено Індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №/151615 (а.с.8-9).

Договір було укладено сторонами через подачу позивачем заявки на сайті відповідача в мережі Інтернет (а.с.11-15).

Відповідно до п. 1.1. Договору відповідач надав позивачу фінансовий кредит в розмірі 2000,00 грн. 00 коп., а позивач зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 1.2. укладеного між сторонами Договору кредит надавався строком на 30 днів, тобто до 10.10.2018 року.

Умовами Договору (п. 1.3.) передбачено, що за користування кредитом позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідача 693,5% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,9% (процентів) на добу. Тип процентної ставки - фіксована.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

До Договору сторонами було укладено Додаток №1 до Договору про надання фінансового кредиту №/151615 від 11.09.2018 року, яким передбачено графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту. Відповідно до Додатку №1 сума кредиту 2000,00 грн., який було видано на строк 30 днів, фіксована процента ставка за день користування - 1,9 процентів, до сплати всього 3140 грн. (а.с.10).

Ухвалою від 13.02.2019 року по даній справі №199/1107/19 судом витребовувалися від відповідача наступні докази:

1. Інформацію, що підтверджує точну дату та час направлення заявки та укладення договору;

2. Докази, що підтверджують точну суму заборгованості, сплаченої позивачем на користь відповідача, та порядку їх врахування відповідачем;

3. Розрахунок точної суми остаточної заборгованості, включаючи суму основної заборгованості, неустойки та відсотків та період їх нарахування.

На вимогу суду відповідач надав витребуванні судом документи, в тому числі розрахунок заборгованості по договору від 11.09.2018 року.

З розрахунку видно, що позивач здійснив часткове погашення кредиту, здійснивши наступні платежі: 200 грн. від 28.11.2018р., 150 гривень від 24.11.2018 року, 150 гривень від 23.10.2018 року, 553 гривні від 19.10.2018 року. Всього Позивачем було сплачено в рахунок погашення кредиту 1053,00 гривні (а.с.40-43).

Заявляючи свій позов, позивач просив суд встановити нікчемність п. 2.4., 5.2. Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/151615 від 11.09.2018 року, укладеного між сторонами, оскільки нікчемність вказаного пункту Договору випливає з положення ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 2.4. Договору при надходженні до Товариства коштів для виконання зобов`язань Клієнта Товариство направляє такі кошти на погашення заборгованості в наступній черговості:

1) у першу чергу сплачується проценти за користування кредитом;

2) у другу чергу здійснюється повернення кредиту.

У разі виникнення простроченої заборгованості за Договором грошові кошти Клієнта направляються в такій черговості:

1) у першу чергу сплачується пеня за прострочення;

2) у другу чергу оплачуються відсотки за користування кредитом;

3) у третю чергу повертається суми кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» цей Закон не поширюється на кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору.

Розмір кредиту, який надавався позивачу, становив 2000,00 гривень. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» установити у 2018 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 22,41 гривні.

З урахуванням обмеження сфери дії Закону України «Про споживче кредитування» на угоди, загальний розмір кредиту по яких не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про встановлення нікчемності п. 2.4. Договору не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 4.3. Договору у разі, якщо Клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2. Договору та/або в Додатках до цього Договору, Клієнт зобов`язаний виплатити Товариству пеню в розмірі 5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання умов цього Договору, починаючи з першого дня прострочення. При цьому пеня нараховується до дня повного погашення заборгованості за Договором включно, але в будь-якому випадку не більше 100 (ста) календарних днів.

Заявляючи вимогу про встановлення нікчемності п. 4.3. Договору, ОСОБА_1 посилався на положення ч. 2 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування», яким встановлено обмеження до розміру пені, який може бути застосований надавачем послуг та який не може перевищувати 15 відсотків суми простроченого платежу.

Судом вже вказувалось, що на відповідні правовідносини сторін не розповсюджується дія Закону України «Про споживче кредитування», а тому вимога про встановлення нікчемності п. 4.3. Договору не може бути задоволено.

Позивач звертав увагу суду, що крім положень Закону України «Про споживче кредитування», яким встановлено обмеження щодо розміру пені, на сьогоднішній день діють положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", яким обмежено максимальний розмір пені.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд погоджується, що відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" граничний розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Аналогічна позиція узгоджується із позицією Верховного суду, викладеній в Постанові від 20.12.2018 № 367/8076/15-ц, яку підтримує Касаційний цивільний суд Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, суд зобов`язаний констатувати, що нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено лише обмеження щодо стягнення суми пені з особи, яка порушила своє зобов`язання, однак Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" не встановлено нікчемність тих положень договорів, якими встановлено пеню в розмірі більшому, ніж передбачено цим законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Позивач просив суд встановити нікчемність п. 4.3. Договору з підстав його невідповідності Закону України «Про споживче кредитування», однак судом встановлено, що норми вказаного Закону на правовідносини сторін не розповсюджуються, а тому вимога позивача про встановлення нікчемності п. 4.3. Договору не підлягає задоволенню.

Заявляючи вимогу про визнання недійсним п.2.3. Договору, ОСОБА_1 посилався на п. 9, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими передбачено підстави для визнання недійсними несправедливі умови договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 9, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про:

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до п. 1.2. Договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 10.10.2018 року. Строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання клієнтом.

Як вже було встановлено судом, Договір був укладений шляхом заповнення заявки на сайті відповідача.

На правовідносини сторін розповсюджується дія Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до ч. 6 ст. 11 якого електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 11 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів".

Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про:

1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії;

2) основні характеристики продукції;

3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати;

4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції;

5) інші умови поставки або виконання договору;

6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг;

7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу;

8) період прийняття пропозицій;

9) порядок розірвання договору.

У разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання несе відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону.

Факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку.

Відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача.

На Ухвалу суду, відповідачем було надано історію зміни поля: Статус, в якому видно хронологію укладення договору від подання заявки до моменту підписання договору. Між поданням заявки на сайті Відповідача до моменту укладення Договору минуло сімнадцять хвилин.

Відповідачем не було надано доказів того, що ним була надана позивачу вся інформація про умови надання кредиту, а також не було надано доказів надання позивачу підтвердження укладення договору після його укладення, а тому суд погоджується з доводами позивача, що у нього було дуже мало часу для ознайомлення з умовами договору, щоб вивчити всі положення договору для того, щоб прийняти зважене рішення.

Суд наголошує, що права споживача не будуть вважатися порушеними, якщо надавачем послуг будуть дотриманні всі вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Вимога про надання ОСОБА_1 екземпляру договору, укладеного на відстані, не була дотримана відповідачем, а тому доводи представника відповідача, що договір було розміщено на його сайті та були вільними для ознайомлення позивачу, не приймаються судом до уваги.

Розміщення на своєму сайті договору не звільняє відповідача від обов`язку виконувати вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

З наданого відповідачем розрахунку заборгованості видно, що ним здійснюється нарахування процентів за період з 11.09.2018 року по 15.03.2019 року, тобто за період більш, як 30 днів, які було погоджено сторонами, а тому відповідач продовжив нарахування процентів після спливу 30 днів з моменту надання кредиту без відповідної згоди позивача.

Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру.

Вивчивши положення п. 2.3. Договору та проаналізувавши відповідні норми законодавства, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання недійсним п. 2.3. Договору підлягає задоволенню.

Задовольняючи вимогу про визнання недійсним положення п. 2.3. Договору, суд враховує правову позицію Верховного суду України, висловлену в Постанові ВСУ від 08.06.2016р. №6-330цс16.

Судом встановлено, що ТОВ «Кредитна установа «Європейська кредитна група» як надавачем послуг було порушено порядок укладення договору на відстані, оскільки відповідач був зобов`язаний надати позивачу другий екземпляр договору. Розміщення Договору на сайті не звільняє відповідача від обов`язку надати підтвердження споживачу про укладення договору, а тому положення договору про автоматичне продовження нарахування процентів після спливу 30 днів та без отримання погодження від позивача є несправедливою умовою договору, що є підставою для визнання такої умови недійсною.

Суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним п. 1.3 Договору та п. 1 Додатку №1 до Договору, якими встановлено розмір процентів за користування кредитом.

Відповідно до п. 1.3. договору річна ставка користування кредитом становить 693,5 відсотків.

Відповідно до ч.2-4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг» фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про:

1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг;

2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість;

3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги;

4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги;

5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги;

6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів;

7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами.

Інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 18 «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Суд визнає, що встановлення розміру процентів на рівні 693,5% річних без обґрунтованого розрахунку їх розміру є несправедливою умовою договору, оскільки одночасно порушується принцип добросовісності, оскільки відповідач знехтував своїми обов`язками, покладеними на нього нормами закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг», та не надав позивачу підтвердження укладення договору, а також не надав всю необхідну інформацію до моменту укладення договору. Крім того, умова договору про встановлення процентів на рівні 693,5% призводить до істотного дисбалансу прав та обов`язків сторін та завдає фінансової шкоди споживачеві.

У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання умови договору про встановлення відсоткової ставки недійсною та задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 10000,00 грн. моральної шкоди, оскільки вважає, що такі вимоги не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 р. передбачає, що у позовній заяві про відшкодування моральної у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 5, ч. 6 ст. 12, ч. 2, 3, 7 ст. 13, ч.1, 2, п. 3, 9, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 8, ч. 6, 11 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч.2-4 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та ринок фінансових послуг», п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4, ст. 203, 215,1054, 1167 ЦК України, 12, 13, 19, 80, 81, 82 89, 129, 131, п. 2 ч. 2 ст.141, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» про визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності,- задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 1.3. Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/151615 від 11.09.2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» та п. 1 Додатку №1 до Договору про надання фінансового кредиту №/151615 укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група».

Визнати недійсним п. 2.3. Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/151615 від 11.09.2018р., укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група».

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» судові витрати на користь держави в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Старий-Коврай Чорнобаївського району Черкаської області, ІПН НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий 17.10.1995 року Новомосковським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ТОВ «Європейська кредитна група», , місцезнаходження: м.Київ, вул. Хорива, 1А.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: