Справа № 461/1497/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/185/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю:ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, ОСОБА_6,

його представника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_2,ОСОБА_4, з участю третіх осіб Першої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, витребування житлового приміщення з чужого незаконного володіння.

В обгрунтування позову покликався на те, що 11.11.2000 року померла його бабуся, ОСОБА_9, якій на день смерті належала квартира АДРЕСА_1, яка 24.05.2000 року склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла ОСОБА_6, позивачу у справі. Стверджує про те, що будучи неповнолітнім, після смерті спадкодавця прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, так як від власного імені здійснював оплату комунальних послуг, разом з батьками зробив косметичний ремонт квартири. За згодою батька позивач дозволив проживати в квартирі ОСОБА_2, який також був родичем померлої. В подальшому, вважаючи себе власником квартири, ОСОБА_6 не перешкоджав ОСОБА_2 проживати в квартирі. У листопаді 2015 року позивачу стало відомо про те, що ще 20.08.2001 року ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_9 26.03.1998 року, а 04.09.2001 року право власності ОСОБА_2 на квартиру було зареєстроване у встановленому порядку. Оскільки заповіт складений ОСОБА_9 у 2000 році скасовує заповіт, який був складений раніше, у 1998 році, були відсутні правові підстави для видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а відтак і не було правових підстав для реєстрації за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру. Не будучи власником спірної квартири, ОСОБА_2 не мав права її відчужувати ОСОБА_4, а тому просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь власника ОСОБА_6 квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено повністю.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_6 спадщини після смерті ОСОБА_9, яка померла 11.11.2000 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видане ОСОБА_2, реєстровий номер 7-3140, спадкова справа № 97 за 2001 рік в Першій Львівській державній нотаріальній конторі.

Визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування на квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь власника ОСОБА_6 квартиру № 2 в будинку № 25 на вулиці Снопківській у місті Львові.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач ОСОБА_4 та представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_4 зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема, покликається на те, що квартира АДРЕСА_2 належить її на праві власності на законних підставах, оскільки вказану квартиру вона придбала у ОСОБА_2 згідно з договором купівлі продажу, посвідченим 26.05.2016 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8 Їй було відомо, що спірна квартира належала колишньому чоловіку на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Також, зазначає, що при посвідченні договору купівлі-продажу квартири, нотаріусом було перевірено згідно відповідних витягів і інформаційних довідок відсутність прав щодо квартири у третіх осіб. Про наявність складення ОСОБА_9 24.05.2000 р. заповіту на спірну квартиру в користь позивача ОСОБА_6 їй не було відомо, а відтак судом першої інстанції не взято до уваги того, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири і право витребувати майно належить лише власнику цього майна. Крім того, покликається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивач ОСОБА_6 на момент звернення до суду не був власником спірної квартири. Звертаючись до суду із позовом, він просив визнати за ним право власності на квартиру в порядку спадкування, а відтак в нього не було правових підстав заявляти вимогу про витребування квартири АДРЕСА_2. Судом першої інстанції також не взято до уваги того, що позивач не реалізував своє право на оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а його покликання на те, що він після смерті спадкодавця прийняв спадщину, вступивши в управління спадковим майном, не доведено, а декілька рахунків про сплату комунальних послуг не можуть бути належними доказами факту прийняття спадщини. Також зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку, вважаючи, що позивачем не пропущено строки позовної давності, оскільки останній прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном у встановлений законом строк і про порушення свого права він дізнався лише в листопаді 2015 р., однак такий висновок суду не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивач не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів прийняття ним спадщини, не подав до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений законом строк, не вступив в управління спадковим майном, не проживав у спірній квартирі. Також зазначає, що відповідачу не було відомо про заповіт, складений ОСОБА_9 24.05.2000 року, оскільки державний нотаріус Першої державної нотаріальної контори перевірила наявність заповіту в реєстрі, що також підтверджується спадковою справою №97, де наявні відомості про те, що в Спадковому реєстрі зареєстрований лише один заповіт ОСОБА_9 від 26 березня 1998 року за реєстровим номером №7-1641 на користь ОСОБА_2. Апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 прийняв спадщину, взявши до уваги, як доказ вступу в управління спадковим майном, надану позивачем розрахункову книжку, оскільки така книжка не може бути належним та допустимим доказом з тих підстав, що така книжка оформляється лише на власника квартири і на повнолітню особу, а позивач на цей час був неповнолітнім, а відтак не міг оформити таку книжку. Враховуючи наведене просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_6, його представника ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 після смерті спадкодавця, ОСОБА_9, прийняв спадщину, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, а відтак, з врахуванням положень ст. 549 ЦК України 1963 року, набув права на спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_9 24.05.2000 року, який скасував раніше складений нею заповіт на користь ОСОБА_2, який був складений 26.03.1998 року. А відтак, набувши права власності на квартиру № 2 у житловому будинку № 25 по вул. Снопківській у м. Львові в порядку спадкування за заповітом, ОСОБА_6, як власник, вправі витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав безпідставними покликання відповідачів на пропуск позивачем позовної давності та наявність підстав для відмови в позові з цих підстав.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.03.1998 року ОСОБА_9 склала заповіт (реєстровий номер 7-1401), яким остання заповіла все належне їй майно ОСОБА_2, а 24.05.2000 року ОСОБА_9 склала новий заповіт (реєстровий номер 2150), яким належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_6.

11.11.2000 року ОСОБА_9 померла.

Свідоцтвом про право власності № Г-00262 від 21.12.1994 року підтверджується, що ОСОБА_9 на день смерті належала на праві власності квартира № 2 у житловому будинку № 25 по вул. Снопківській у м. Львові.

Відповідно до ст. 544 ЦК УРСР заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.

Вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що заповіт ОСОБА_9, складений 24.05.2000 року, скасував заповіт, що був складений нею 26.03.1998 року, а відтак заповіт, складений 26.03. 1998 року не мав правових наслідків.

Відповідно ст. 549 ЦК УРСР до визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 549 цього Кодексу та п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, а також вчинення ним будь-яких дій, направлених на управління спадковим майном до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи показання свідків, якими підтверджувалися твердження позивача про те, що він після смерті спадкодавця разом з батьком проводив ремонт у квартирі, враховуючи заведені на ім»я ОСОБА_6 розрахункові книжки для оплати комунальних послуг в квартирі АДРЕСА_1, з яких вбачається, що саме ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_9 оплачував послуги з утримання будинку за листопад - грудень 2000 року, за січень - грудень 2001 року, січень - червень 2002 року, твердження ОСОБА_6, який в суді першої та апеляційної інстанції стверджував, що ОСОБА_2 проживав у квартирі, яку позивач вважав своєю власністю, з його дозволу, а відтак дійшов до обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 протягом шести місяців після відкриття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме, квартирою № 2 у житловому будинку № 25 по вул. Снопківській у м. Львові, а відтак відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, прийняв спадщину.

Матеріалами справи також встановлено, що 13.02.2001 року, ОСОБА_2, маючи заповіт, складений ОСОБА_9 на його ім»я ще 26.03.1998 року, звернувся до Першої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 і 20.08.2001 року ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину, а саме, на квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстроване 04.09.2001 року.

Відповідно до ст. 1301 чинного ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.

В абз. 3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.08.2001 року на ім»я ОСОБА_2, реєстровий номер 7- 3140, оскільки таке видано з порушенням законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, за наявності нового заповіту, складеного ОСОБА_9 пізніше, а саме, 24.05.2000 року, на імя ОСОБА_6, який, з врахуванням положень ст. 544 ЦК УРСР 1963 року, скасував заповіт, складений нею 26.03.1998 року на ім»я ОСОБА_2, а відтак ОСОБА_2 не мав права на спадкування за скасованим заповітом, а видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за скасованим заповідачем заповітом, суперечить закону.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_6 в шестимісячний строк після відкриття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме, квартирою № 2 в буд. 25 по вул. Снопківській м. Львова, що свідчить про прийняття ним спадщини, з врахуванням заповіту, складеного ОСОБА_9 24.05.2000 року, на ім»я ОСОБА_6, який є єдиним спадкоємцем за заповітом, за відсутності осіб, які мають право на обов»язкову частку, вважав підставними вимоги ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на спадкове майно, а самеАДРЕСА_3 у житловому будинку №25 по вул. Снопківській в м. Львові.

А відтак, підставними є позовні вимоги ОСОБА_6 щодо встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_9, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.08.2001 року ОСОБА_2 реєстровий номер 7-3140 та визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру №2 у житловому будинку №25 по вул. Снопківській у м. Львові в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_9, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.08.2001 року ОСОБА_2 реєстровий номер 7-3140 та визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру №2 у житловому будинку №25 по вул. Снопківській у м. Львові в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9, з огляду на таке.

Позовна давність це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред»явлення в належному порядку позову до суду.

Згідно з положеннями ст.ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР 1963 року, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Закінчення строку позовної давності до пред»явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. (ст. 80 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») (правовий висновок ВСУ від 16.11.2016 р. зроблений при розгляді справи №6-2469цс16).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, 18.01.2018 року, заявила про застосування спливу позовної давності, наслідком якої є відмова в позові, що підтверджується її заявою (т.1 а.с. 239-240).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 протягом шестимісячного строку після відкриття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9, яка, 26.03.1998 року склала на його ім»я заповіт, і 20.08.2001 року державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, відповідачу ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке оспорюється позивачем, згідно з яким ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_9 успадкував квартиру №2 у житловому будинку №25 по вул. Снопківській у м. Львові.

З позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ОСОБА_6 звернувся лише 02 березня 2016 року, тобто, після спливу майже 15 років з дня видачі оспорюваного свідоцтва.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що про порушене право йому стало відомо лише в листопаді 2015 року, на підтвердження чого долучив до матеріалів позовної заяви копії запитів адвоката ОСОБА_11 до Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації, які зареєстровано 09.11.2015 року та 10.11.2015 року, про надання йому копії матеріалів реєстраційної та інвентаризаційної справи по квартирі, яка знаходиться АДРЕСА_4. Тобто, позивачем долучено до матеріалів справи лише копії запитів адвоката ОСОБА_11

Разом з тим, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не долучив до матеріалів справи належних доказів на підтвердження ознайомлення позивачем чи адвокатом ОСОБА_11 з матеріалами реєстраційної та інвентаризаційної справи по квартирі, яка знаходиться АДРЕСА_4 чи отримання ними копій матеріалів реєстраційної та інвентаризаційної справи по спірній квартирі, які б містили оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 20.08.2001 року на ім»я ОСОБА_2 чи інші правовстановлюючі документи на спірну квартиру, видані на ім»я ОСОБА_2, з яких позивач довідався про порушення свого права.

Позивачем також не долучено до матеріалів справи документи на представництво інтересів ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_11, які б уповноважували адвоката ОСОБА_11 на звернення з запитом в інтересах ОСОБА_6

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ні позивачем, ні його представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження, коли саме, конкретний період часу і за яких обставин позивачу стало відомо про порушення його прав, коли він особисто чи його представник ознайомилися з оспорюваним свідоцтвом про право на спадщину чи отримали його копію.

У зв»язку з вищенаведеним, колегія суддів критично оцінює покликання позивача на те, що про порушення права йому стало відомо лише в листопаді 2015 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечував того, що був обізнаний з тим, що заповідач ОСОБА_9 попередньо склала заповіт на ім»я відповідача ОСОБА_2, але в подальшому, 24.05.2000 року склала заповіт на його ім»я, який скасував заповіт, складений ОСОБА_9 на ім.»я ОСОБА_2, а відтак вважаючи себе власником не вбачав необхідності оформляти на своє ім»я спадкове майно, і як власник дозволив ОСОБА_2 проживати у спірній квартирі.

На думку колегії суддів Тесля Р.Г., будучи обізнаним щодо свого права на спадкування після смерті ОСОБА_9, яка померла 11.11.2000 року, протягом майже п»ятнадцяти років, не побажав оформляти свідоцтво про право на спадщину за заповітом, не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, протягом п»ятнадцяти років не цікавився спірною квартирою, позивач не зазначив причин, які б заслуговували на увагу, що перешкоджали йому своєчасно оформити право на спадкове майно, а також раніше звернутися з цим позовом.

Доводи позивача про те, що він вважав себе власником спірної квартири, а відтак не вбачав необхідності в оформленні спадкових прав на успадковану ним квартиру після смерті ОСОБА_9, за спливом такого значного періоду часу не заслуговують на увагу, за відсутності достовірних доказів про те, що позивачу стало відомо про порушення його права лише в листопаді 2015 року, не спростовують висновку колегії суддів про пропуск позивачем позовної давності, а висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 не пропустив строку позовної давності, оскільки прийнявши спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном у встановлений законом строк, про порушення свого права дізнався лише у 2015 році, ґрунтується на припущеннях.

З врахуванням вищенаведеного, твердження позивача про те, що ним не пропущено строк на звернення до суду за захистом своїх прав, необґрунтовано належними та допустимими доказами, такі його твердження є голослівними, а відтак безпідставними є доводи ОСОБА_6 про те, що він не пропустив строк звернення до суду з цим позовом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував те, що суд має захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Згідно з роз»ясненнями абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.20099 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Проаналізувавши вищенаведене, зважаючи на те, що початок перебігу строку позовної давності за вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину обчислюється за правилами ч.1 ст. 261 ЦК України, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, оцінивши доводи заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту обізнаності позивача про порушення відповідачем ОСОБА_2 його права на спірну квартиру лише в листопаді 2015 року, звернення ОСОБА_6 до суду з позовом про захист свого права лише 02.03.2016 року свідчить про пропуск ним позовної давності, що є підставою для відмови в позові саме з цих підстав.

З врахуванням вищенаведених встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів прийшовши до висновку про підставність заявлених ОСОБА_6 позовних вимог про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_9, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.08.2001 року ОСОБА_2 реєстровий номер 7-3140 та визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру №2 у житловому будинку №25 по вул. Снопківській у м. Львові в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9, дійшла висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу позовної давності заявлено відповідачем, а тому вважає, що позов не підлягає до задоволення за спливом позовної давності.

Оскільки позовна вимога про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 квартири №2 у житловому будинку №25 по вул. Снопківській у м. Львові, є похідною від позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видним ОСОБА_2, реєстровий номер 7-3140 та визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру в порядку спадкування, і її вирішення залежить від вирішення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.08.2001 року, видним ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру, оскільки лише власник майна може звертатися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_9, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20.08.2001 року ОСОБА_2 реєстровий номер 7-3140 та визнання за ОСОБА_6 права власності на квартиру №2 у житловому будинку №25 по вул. Снопківській у м. Львові в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_9,за спливом позовної давності, то відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_6 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 квартири №2 у житловому будинку №25 по вул. Снопківській у м. Львові.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суді підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2018 року скасувати та постановити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.03.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_12