ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 466/7792/14-ц

провадження № 61-18083св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Калмиковим Сергієм Васильовичем, на рішення апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Приколоти Т. І., Мукуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом, остаточно уточненим у грудні 2015 року, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6 , про стягнення боргу і трьох процентів річних.

В обґрунтування позову зазначив, що 25 серпня 2012 року на автотрасі Львів-Краковець відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої механічних пошкоджень завдано автомобілю марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 .

Даний транспортний засіб на праві власності належить ОСОБА_3 із зазначенням у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу про наявність у ОСОБА_2 права керування.

Цивільна-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортна пригоди - ОСОБА_7 . - застрахована Страховою компанією «Compensa» Республіки Польща, офіційним представником якої на території України є Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове Товариство з додатковою відповідальністю «Глобус» (далі - ТДВ «СТДВ «Глобус»).

Огляд транспортного засобу аварійний комісар ТДВ «СТДВ «Глобус» здійснював на станції технічного обслуговування, яка належала фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_2 провести відновлювальний ремонт автомобіля, розрахунок за який повинно здійснити ТДВ «СТДВ «Глобус» шляхом виплати страхового відшкодування. Вартість відновлювального ремонту визначено у сумі 30 090 гривень, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до польського злотого на час здійснення розрахунку вартості ремонту еквівалентно 13 518,84 польських злотих.

У подальшому ОСОБА_2 у телефонному режимі повідомив ОСОБА_6 про свою згоду на проведення ремонту автомобіля на його станції технічного обслуговування, а також про те, що для проведення ремонту автомобіль доставить інша особа - ОСОБА_5 . При прийнятті автомобіля і його передачі після проведення ремонту в усіх документах замовником і платником зазначався власник транспортного засобу ОСОБА_3 , проте свої підписи проставив ОСОБА_5 , який доставив автомобіль на станцію і забрав його. Таке оформлення документів зумовлене внутрішнім порядком, запровадженим фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 .

Позивач зазначає, що ТДВ «СТДВ «Глобус» не оплатило роботи з відновлювального ремонту автомобіля марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 . Як з`ясувалося у подальшому, страховик за заявою ОСОБА_3 виплатив страхове відшкодування у розмірі 30 090 гривень його представнику за довіреністю ОСОБА_3 .

30 грудня 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_6 уклав із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги, за яким відступив права вимоги оплати за надані ним послуги щодо ремонту автомобіля марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 .

У жовтні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про оплату вартості відновлювального ремонту транспортного засобу у розмірі 30 090 гривень, яка виконана не була; проведені ремонті роботи відповідачі не оплатили.

Посилаючись на зазначене, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просив стягнути солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 основний борг у сумі 92 724,51 гривень, що еквівалентно 13 518,84 польським злотим за курсом станом на 10 лютого 2015 року, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 701,10 гривень та відшкодувати витрати на правову допомогу.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року, ухваленим у складі судді Глинської Д. Б., позов задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 несплачену вартість відновлювального ремонту у розмірі 92 724,51 гривень, що еквівалентно 13 518,84 польським злотим за курсом НБУ станом на 10 лютого 2015 року, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 701,10 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 гривень і 300,90 гривень судового збору.

Стягнено солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у дохід держави 626,35 гривень судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності проведення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 відновлювального ремонту автомобіля марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого становить суму, еквіваленту 13 518,84 польським злотим, що підлягали виплаті у якості страхового відшкодування. Оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_6 відступив своє право вимоги до відповідачів фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , та враховуючи, що відповідачі спільними діями ухилилися від оплати наданих послуг, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову і стягнення боргу з них солідарно.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Відмовляючи у замовленні позову, суд апеляційної інстанції виходив із його недоведеності, зокрема, відсутності доказів переходу права вимоги від фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а також доказів проведення ОСОБА_6 відновлювального ремонту автомобіля марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У квітні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що оригінали доказів передачі йому прав вимоги від фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , а саме додатки до договору про відступлення прав вимоги, оглядалися судом у судовому засіданні, цей факт ОСОБА_6 неодноразово підтверджував у своїх поясненнях; причини, у зв`язку з якими надані ним копії зазначених документів відсутні у справі, йому невідомі.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на те, що наряд-замовлення від 22 жовтня 2012 року виготовлений не в момент прийняття автомобіля на ремонт, а після його закінчення, і має силу акта виконаних робіт, про що в ньому зазначено.

Вважає, що та обставина, що ОСОБА_3 не уповноважував ОСОБА_5 доставити автомобіль марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 , для проведення ремонту не має правового значення, так як на вчинення таких дій його уповноважив ОСОБА_2 , який має право керування транспортним засобом і є його правомірним володільцем.

Позиція інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що на спірні правовідносини не поширюються положення ЦК України щодо договору побутового підряду, так як фактично замовником робіт є юридична особа - ТДВ «СТДВ «Глобус». Вважає, що ОСОБА_5 , який доставляв і забирав автомобіль зі станції технічного обслуговування, не мав права вирішувати питання щодо ремонту транспортного засобу, так як не уповноважений на це власником ОСОБА_3

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 серпня 2012 року на 22 км+300 м автодороги Львів-Краковець відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки Volkswagen Рassat, зареєстрованого у Республіці Польща із номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , та автомобіля марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2

Власником автомобіля Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 має право керування цим транспортним засобом згідно з відміткою у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 20 вересня 2012 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність водія, який правомірно експлуатує автомобіль марки Volkswagen Рassat, зареєстрований у Республіці Польща із номерним знаком НОМЕР_2 , відповідно до полісу «Зелена карта» НОМЕР_3 застрахована Страховою компанією «Compensa» Республіки Польща. Офіційним представником цієї страхової компанії на території України є ТДВ «СТДВ «Глобус».

Про страховий випадок у встановленому законодавством порядку повідомлено ТДВ «СТДВ «Глобус». Представником страхової компанії проведено огляд транспортного засобу та зафіксовано технічні пошкодження. Огляд транспортного засобу проводився на станції технічного обслуговування фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 , з яким співпрацює ТДВ «СТДВ «Глобус».

За результатами проведеного огляду ТДВ «СТДВ «Глобус» складено страховий акт № 12GL-3597 від 29 серпня 2014 року та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 30 090 гривень.

30 грудня 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_6 уклав із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги, за яким відступив права вимоги оплати за надані ним послуги, детальний перелік яких вказаний у додатках до договору.

Суд першої інстанції встановив, що у вересні 2012 року ОСОБА_5 за домовленістю із ОСОБА_2 доставив автомобіль марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 , до станції технічного обслуговування фізичної особи-підприємця ОСОБА_9

22 жовтня 2012 року ОСОБА_5 забрав автомобіль. Обсяг і вартість робіт з ремонту автомобіля зафіксовані у наряді-замовленні від 22 жовтня 2012 року, у якому також вказано, що він має юридичну силу акта виконаних робіт.

Також фізична особа-підприємець ОСОБА_9 і ОСОБА_5 підписали акти виконаних робіт і передачі автомобіля споживачу, у яких зазначено, що роботи з технічного обслуговування і ремонту транспортного засобу виконані згідно з переліком, що містить наряд-замовлення.

У вказаних документах замовником ремонту зазначено власника автомобіля марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , проте особисті підписи проставлені ОСОБА_5 , який при передачі автомобіля також надав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_9 копію свого посвідчення водія, відповідність якої оригіналу засвідчив особистим підписом. Належність підпису на вказаних документах ОСОБА_5 сторони не спростували.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_3 не уповноважував ОСОБА_5 у письмовій формі передавати належний йому автомобіль марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 , для проведення ремонтних робіт. Особисто ОСОБА_3 станцію технічного обслуговування не відвідував.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статті 509, 510 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статями 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 1.1 договору про відступлення прав вимоги від 30 грудня 2013 року встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_9 передає, а фізична особа-підприємець ОСОБА_1 приймає права вимоги, що належать первісному кредиторові, і стає кредитором за договором № 30/12/1 від 30 грудня 2013 року по наданих послугах та розрахунках, укладених між первісним кредитором та контрагентами, що вказані у додатках до договору № 30/12/1 від 30 грудня 2013 року, окремо по кожному боржнику. Перелік усіх боржників узгоджується та затверджуються сторонами договору у додатках до договору.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що первісний кредитор повинен передати новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за основним договором, в термін до 3-х календарних днів з моменту підписання даного договору.

Згідно з пунктом 4.5 договору додатки до нього є його невід`ємною частиною.

За загальним правилом, закріпленим у статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Системний аналіз статей 3, 30 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, дає підстави для висновку, що позивачем є особа, яка звертається до суду з метою захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із закріпленим у статті 10 ЦПК України у тій же редакції принципом змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до відповідачів, посилаючись на перехід до нього права вимоги оплати за ремонтні роботи, які проведені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 з відновлення автомобіля марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 .

Встановивши відсутність у матеріалах справи додатків до договору про відступлення прав вимоги від 30 грудня 2013 року, що підтверджують перехід до ОСОБА_1 прав вимоги оплати за зазначені ремонті роботи, так як у самому договорі перелік робіт та послуг, право вимоги оплати за які набуває новий кредитор, не визначений і не деталізований, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів наявність у нього права вимоги до відповідачів.

Доводи касаційної скарги про те, що оригінали доказів передачі йому прав вимоги від фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , а саме додатки до договору про відступлення прав вимоги, оглядалися судом у судовому засіданні, касаційний суд відхиляє.

Згідно з журналами судового засідання, які є у справі, суд першої інстанції не оглядав жодні документи, подані сторонами. Заявник у касаційній скарзі не послався на конкретну дату судового засідання, коли оригінали документів надавалися суду для огляду.

Посилання заявника на те, що додатки до договору про відступлення прав вимоги, які є його невід`ємною частиною, були подані одночасно із позовною заявою, безпідставні. У додатках до позовної заяви зазначено про долучення лише договору про відступлення прав вимоги від 30 грудня 2013 року і не зазначено про додатки до цього договору, у справі ці додатки відсутні.

У період перебування справи у провадженні судів першої і апеляційної інстанцій представник позивача двічі ознайомлювався із її матеріалами і мав об`єктивну можливість встановити відсутність додатків до договору про відступлення прав вимоги від 30 грудня 2013 року, проте про відсутність документів у справі він не заявив і повторно ці документи для їх долучення не подав.

Відсутністю додатків до договору про відступлення прав вимоги була обґрунтована апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції, проте, подаючи заперечення на апеляційну скаргу, представник позивача, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, зазначені докази на спростування доводів скарги не подав.

Посилання заявника на те, що факт переходу до нього права вимоги до відповідачів підтвердив у судовому засіданні при наданні пояснень ОСОБА_6 , касаційний суд відхиляє, так як пояснення третьої особи відповідно до положень статті 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, не є доказом. ОСОБА_6 як свідок судом першої інстанції допитаний не був. Саме лише зазначення ним у поясненнях про передачу прав вимоги до відповідачів фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , за відсутності письмових документів і враховуючи заперечення цього факту відповідачами, не є безумовною підставою для визнання цієї обставини встановленою.

За таких обставин касаційний суд вважає обґрунтованим висновок апеляційного суду про недоведеність набуття позивачем права вимоги до відповідачів щодо оплати за ремонт автомобіля марки Mitsubishi Outlander 3.0 АТ, номерний знак НОМЕР_1 .

Касаційний суд не оцінює додані заявником до касаційної скарги документи, оскільки згідно з встановленими статтею 400 ЦПК України повноваженнями касаційного суду під час касаційного перегляду справи суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Заявник, враховуючи тривалість перебування цієї справи у провадженні судів попередніх інстанцій, не був позбавлений можливості подати відповідні докази, проте, з урахуванням меж розгляду справи касаційним судом, не має права подати додаткові докази до касаційного суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на дійсну правову природу наряда-замовлення від 22 жовтня 2012 року і не спростував, що згідно з цим нарядом він має юридичну силу акта виконаних робіт, є обґрунтованими, проте за відсутності доказів набуття позивачем права вимагати оплати за такі роботи, вказана обставина не має правового значення і не спростовує правильність висновку апеляційного суду про відмову у позові по суті.

За наведених обставин не мають правового значення і твердження заявника про неврахування судом апеляційної інстанції тієї обставини, що передати автомобіль на ремонт ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_2 , який є правомірним користувачем і володільцем відповідного транспортного засобу, оскільки це не спростовує недоведеність права ОСОБА_1 на пред`явлення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Калмиковим Сергієм Васильовичем, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов