ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року

м. Харків

справа № 643/16403/2016

провадження №22-ц/818/2099/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

інші учасники справи:

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Мегабанк», Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 29 січня 2019 року о 14 годині 13 хвилин у складі судді Майстренко О.М.,

УСТАНОВИВ:

27 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 (надалі Квартира), визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування Квартирою, виселити відповідачів та стягнути з них судовий збір.

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2016 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» (надалі ПАТ «Мегабанк»), який діяв від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу (надалі Договір). За умовами Договору ОСОБА_1 набув право власності на Квартиру.

Після укладення Договору і проведення державної реєстрації позивач позбавлений можливості реалізувати своє законне право і вселитися у Квартиру, оскільки колишні власники не знялися з реєстрації та продовжують проживати у Квартирі. Згоди на те, щоб у Квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_1 не надавав. Реєстрація попередніх власників у Квартирі може завдати позивачу збитків при оплаті комунальних послуг. ОСОБА_1 надсилав відповідачам вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, однак останні її не виконали.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні Квартирою. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування Квартирою АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з Квартири. Стягнуто солідарно з відповідачів судовий збір в розмірі 1391 грн. 78 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач є власником Квартири. Її попередні мешканці добровільно її не звільняють, з реєстраційного обліку місця проживання не знімаються. Згоди на те, щоб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали у Квартирі позивач не давав. Такі дії відповідачів перешкоджають позивачу володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності житлом. Інших домовленостей про користування житлом між сторонами не встановлено.

В поданій 28.02.2019 апеляційній скарзі ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право власності відповідачів на Квартиру набуто не за рахунок кредиту, а отримано в порядку приватизації, про що вказано у договорі купівлі-продажу від 23.06.2016. Відповідно до ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК УРСР) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Укладаючи з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу від 23.03.2016 ПАТ «Мегабанк» діяв не в інтересах довірителів, а у своїх власних. Звернення стягнення на Квартиру як предмет іпотеки ПАТ «Мегабанк» не здійснював. Договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_1 і ПАТ «Мегабанк» 23.06.2016, є фіктивним та оспорюється в суді. Також представник відповідача посилався на численні порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час судового розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , який діяв в інтересах акціонерного товариства (АТ) «Мегабанк», проти її задоволення заперечував. Посилався на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем та законним власником Квартири. На час укладання договору купівлі-продажу Квартири з ОСОБА_1 рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації «Слобожанська Перспектива» від 16.11.2015 з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Мегабанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором, забезпеченим іпотекою Квартири. ПАТ «Мегабанк» мав право продавати Квартиру від імені відповідачів на підставі виданої 28.09.2012 нотаріально посвідченої довіреності. Квартира була реалізована не в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не є власниками Квартири і не мають права проживання в ній.

ОСОБА_1 у відзиві також заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилався на те, що розгляд цивільної справи про оспорювання договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2016 тривалий час затягується ОСОБА_4 Відповідачі вже не є власниками Квартири, тому не мають права в ній проживати.

Згідно ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, 23 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Мегабанк», який діяв від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 набув право власності на Квартиру. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Куксіним С.Ю. і зареєстрований в державному реєстрі за № 473 (т.1 а.с. 4-5).

Вказана Квартира належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 травня 2001 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради згідно розпорядження від 14 травня 2001 року № 3233, реєстраційний № 5А-01-225205.

Під час укладання Договору ПАТ «Мегабанк» надало нотаріусу довідку Комунального підприємства «Жилкомсервіс» № 11319/2/07-05 від 01.06.2016, де вказано, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т.1 а.с. 9).

10.11.2016 на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_1 направлялась вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, яка відповідачами у справі була отримана особисто (т.1 а.с. 10-13).

На час розгляду справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з Квартири добровільно не виселились та не знялися з реєстраційного обліку.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно до ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно до ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 7 Закону України № 1382-IV від 11.12.2003 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Укладаючи 23 червня 2016 року з ОСОБА_1 Договір ПАТ «Мегабанк» діяв від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Довіреність була видана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ім`я ПАТ «Мегабанк» 27.09.2012 (т.1 а.с. 143). За її змістом відповідачі у справі уповноважили ПАТ «Мегабанк» продати належну їм на праві приватної власності Квартиру надану у заставу ПАТ «Мегабанк».

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України).

Тобто представник у правочині не виступає його стороною, а здійснює представництво шляхом реалізації наданих йому повноважень з укладення правочину від імені та в інтересах особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та абзацу другого частини першої ст.1 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Статтями 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 5 червня 2003 року (в редакції, що діяла на час укладення Договору) визначено три способи задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі, реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому сторони повинні дотримуватися процедури продажу визначеної ст.38 Закону № 898-IV від 5 червня 2003 року, а саме: іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір

укласти цей договір. Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні

ціни на цей вид майна.

Матеріали справи не містять даних про укладення між Банком та відповідачами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Укладений між сторонами іпотечний договір № 42/2012-MK-UAH-3 від 27.09.2012 (т.1 а.с. 139 - 142) визначає Квартиру, як предмет іпотеки, та містить іпотечне застереження, а саме Банк має право при зверненні стягнення на предмет іпотеки від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі, у порядку встановленому чинним законодавством або застосувати інші встановлені законодавством способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

В матеріалах справи відсутні дані про звернення стягнення на Квартиру як предмет іпотеки в порядку, визначеному договором іпотеки № 42/2012-MK-UAH-3 від 27.09.2012, або ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Зі змісту Договору та пояснень учасників процесу вбачається, що укладаючи Договір ПАТ «Мегабанк» не застосував процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору, а продав Квартиру від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі довіреності.

Тому судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вимог ст. 109 Житлового кодексу Української РСР щодо неможливості виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення із жилого приміщення, у разі звернення стягнення на нього, як на предмет іпотеки, якщо він не був придбаний за кредитні кошти.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю може припинитися у разі скасування довіреності особою, яка її видала. На момент укладання Договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 довіреність від 27.09.2012 не скасували. Тому в ПАТ «Мегабанк» було право реалізувати Квартиру діючи на підставі довіреності.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає рішення суду в частині усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні Квартирою та виселенні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 законним і обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування Квартирою, то відповідно до згідно статей 71, 72 ЖК Української РСР особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц.

Докази не проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у Квартирі в матеріалах справи відсутні. Тому суд першої інстанції безпідставно визнав відповідачів такими, що втратили право користування Квартирою і задовольнив позов ОСОБА_1 в цій частині. Апеляційна скарга ОСОБА_4 в частині цих позовних вимог є обґрунтованою, рішення суду першої інстанції підлягає зміні. У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання такими, що втратили право користування Квартирою, належить відмовити.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткову обґрунтованість апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , підлягає зміні визначений судом першої інстанції розподіл судових витрат між позивачем та відповідачами. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 також належить стягнути частину судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволення вимог скарги.

До того ж вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 судового збору в солідарному порядку, суд першої інстанції не врахував, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (абзац 6 пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Тому з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 належить стягнути по 275 грн. 60 коп. судового збору з кожного (за подачу позовної заяви). З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 826 грн. 80 коп. суми судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 29 січня 2019 року змінити, скасувавши в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволені позову в цій частині відмовити.

Рішення суду в частині визначення розміру та способу стягнення судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви, у розмірі 275 (двісті сімдесят п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок з кожного.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складений 10 червня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А. В. Котелевець

Р. М. Піддубний