Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 520/8608/14

провадження № 61-8621св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду

м. Одеси, у складі судді Куриленко О. М., від 18 листопада 2014 року та постанову Одеського апеляційного суду, у складі колегії суддів:

Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В., від 21 березня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі -

ПАТ «ОТП Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги ПАТ «ОТП Банк» обґрунтовувало тим, що 30 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 100 тис. доларів США. У подальшому між сторонами кредитного договору було укладено додаткові договори, якими вносилися доповнення та зміни до кредитного договору. З метою забезпечення належного виконання боржником зобов`язань за вказаним кредитним договором

30 січня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, умовами якого передбачено зобов`язання поручителя відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його зобов`язань за кредитним договором.

Посилаючись на те, що позичальник своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості за кредитним договором належним чином не виконує, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 62 206,80 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить

728 584,20 грн, позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь цю заборгованість у солідарному порядку, а також витрати зі сплати судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року позов задоволено. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 30 січня 2008 року № ML-500/012/2008

у сумі 62 206,80 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України становить 953 979,47 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з умов кредитного договору, які належним чином відповідачами не виконані, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку з позичальника та поручителя у солідарному порядку. Заперечуючи проти нарахованої суми заборгованості, відповідачі з клопотанням про призначення експертизи, в тому числі судово-економічної, не зверталися, доказів на підтвердження погашення кредиту та відсутності заборгованості не надали.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 31 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2016 року

№ 19008/19009/15-32, складеним Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки та у графі «Позичальник» кредитної заявки від 22 лютого 2008 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у повному обсязі, зокрема у розмірі 50 тис. доларів США на підставі заяви на видачу готівки від 22 лютого 2008 року, а оскільки банк надав розрахунок заборгованості з урахуванням спірної суми, при цьому інший розрахунок не надав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Рішення Апеляційного суду Одеської області

від 31 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що підписавши додатковий договір від 04 червня 2008 року, ОСОБА_1 підтвердила, що розмір грошових коштів, отриманих нею у кредит, становить

131 666,64 доларів США (135 000 доларів США - отримані кредитні кошти за кредитними заявками від 30 січня 2008 року, від 22 лютого 2008 року,

від 04 червня 2008 року, за вирахуванням 3 333,36 доларів США - сплачених коштів на погашення кредиту). Додаткова угода № 1 від 04 червня 2008 року недійсною у судовому порядку не визнана, справжність свого підпису на ній ОСОБА_1 не оспорювала. Висновки судово-почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2016 року суперечать доказам, які містяться в матеріалах справи, а суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання банку про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 березня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що матеріалами справи не спростовані доводи позивача про надання відповідачу ОСОБА_1 кредиту та укладення з відповідачем ОСОБА_2 договору поруки, у зв`язку з чим у відповідачів перед ПАТ «ОТП Банк» виникла заборгованість. Під час нового апеляційного розгляду представники ОСОБА_1 категорично заперечували проти задоволення клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи і наполягали на розгляді справи та ухваленні законного і обґрунтованого судового рішення, проте банком не було заявлено нового клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідача, не повідомивши її належним чином про час та дату розгляду справи, тим самим позбавив заявника права на надання заперечення та доказів на їх підтвердження. Вказала, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що факт підписання кредитного договору чи додаткової угоди до нього не підтверджує факт видачі кредиту. Позивач не надав доказів на спростування висновку судової почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2016 року. Позивачем не було дотримано порядок дострокового повернення кредиту. Судом першої інстанції під час відкриття провадження у справі порушено правила територіальної підсудності.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

11 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит у розмірі 100 тис. доларів США, що підтверджується кредитними заявками від 30 січня 2008 року та від 22 лютого 2008 року. Строк дії договору встановлено до 30 січня 2018 року.

04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 30 січня 2008 року, відповідно до якого внесені зміни та доповнення до кредитного договору та збільшено розмір кредиту на 35 тис. доларів США, які було додатково видані позичальнику, що підтверджується кредитною заявкою від 04 червня

2006 року.

Між сторонами було укладеного низку додаткових договорів № № 2, 3, 4, 5, 6 до кредитного договору від 30 січня 2008 року, якими було змінено процентну ставку, умови погашення кредиту, відповідальність сторін тощо.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником обов`язків з повернення кредиту, банк вказав, що станом на 23 травня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 62 206,80 доларів США, яка складається з: 58 857,72 доларів США - заборгованості за кредитом; 3 349, 08 доларів

США - відсотків за користування кредитом.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 вказувала, що вона погасила у повному обсязі заборгованість за спірним кредитним договором, а грошові кошти у розмірі 50 тис. доларів США на підставі заявки

від 22 лютого 2008 року вона не отримувала.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 жовтня 2015 року за клопотанням відповідачів у справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

Встановлено, що згідно пункту 2 частини першої кредитного договору

від 30 січня 2008 року сума кредиту становить 100 тис. доларів США.

Відповідно до кредитної заявки від 31 січня 2008 року ОСОБА_1 отримала 50 тис. доларів США. Справжність підпису на кредитній заявці про видачу вищевказаної суми готівкою остання не заперечувала.

Відповідно до кредитної заявки від 22 лютого 2008 року ОСОБА_1 просила видати їй 50 тис. доларів США. Справжність підпису на цій кредитній заявці відповідачі заперечували.

Згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, від 28 квітня 2016 року, підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки у розмірі 50 тис. доларів США від 22 лютого 2008 року, у графі «Позичальник» у кредитній заявці від 22 лютого 2008 року виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням її підпису (т. 3, а. с. 3-6).

Разом з тим, 04 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 30 січня 2008 року, в якому вказано, що банк надає позичальнику кредит у розмірі 131 666,64 доларів США.

04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки, відповідно до якого розмір боргових зобов`язань, забезпечених порукою, становить 131 666,64 доларів США.

Відповідно до кредитної заявки від 04 червня 2008 року ОСОБА_1 отримала 35 тис. доларів США. Справжність підпису на кредитній заявці про видачу вищевказаної суми готівкою остання не заперечувала.

Згідно з розрахунком, наданим банком на час укладання додаткового договору № 1 від 04 червня 2008 року позичальником була погашена заборгованість за кредитом на загальну суму 3 333,36 доларів США, у зв`язку з чим загальна сума кредиту, яка визначена у пункті 2 частини першої додаткового договору № 1, зменшена із загальної суми отриманого кредиту - 135 тис. доларів США до 131 666,64 доларів США.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статей 526, 530, 610 Цивільного кодексу України, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України, 2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України, 2004 року, висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Аналогічні положення містяться у статтях 12, 76, 81, 89, 110 ЦПК України, чинного на момент розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Встановивши, що позичальник неналежним чином виконує умови кредитного договору від 30 січня 2008 року, внаслідок чого виникла заборгованість, врахувавши висновки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 27 вересня 2017 року, суд апеляційної інстанції, погодившись із висновками місцевого суду, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідачами не спростовано розмір заборгованості за спірним кредитним договором, а висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28 квітня 2016 року не спростовує презумпцію правомірності кредитного договору та додаткової угоди № 1

від 04 червня 2008 року, відповідно до якої позичальник визнала розмір заборгованості (загальну суму кредиту) у розмірі 131 666,64 доларів США. Судами враховано, що додатковий договір № 1 від 04 червня 2008 року був укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 після видачі траншу кредиту на підставі кредитної заявки від 22 лютого 2008 року, а справжність підпису позичальника на додатковому договорі відповідачами не оспорювалась, вимог про визнання недійсним додаткового договору № 1 у судовому порядку заявлено не було.

Посилання касаційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не впливають на правильність вирішення судами спору по суті. Відповідачі скористались своїми процесуальними правами під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович