БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 2-о/356/20/19
Справа № 356/410/19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.06.2019 року Суддя Березанського міського суду Київської області Лялик Р. М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Березанська міська рада Київської області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа Березанська міська рада Київської області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом з тим, за змістом ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 4 ст. 10 ЦПК України, при розгляді справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово наголошував, що, реалізуючи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Прецедентними в цьому відношенні є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулювання з боку держави.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови та гарантії реалізації процесуальних прав і обов`язків усіма суб`єктами цивільно-процесуальних правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, як визначено ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У відповідності до ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Враховуючи вказане, за змістом положень ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 294 ЦПК України, суддя відкриває провадження за відсутності підстав для залишення заяви без руху, повернення заяви чи відмови у відкритті провадження.

Проаналізувавши подану до суду заяву, суд прийшов до висновку про те, що вона підлягає залишенню без руху у зв`язку з тим, що подана без додержання вимог ст. 318 ЦПК України.

Так, пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).

Вимоги до змісту заяви про встановлення юридичного факту визначені в ст. 318 ЦПК України.

Як встановлено п. 2 ч. 1 вказаної статті, в такій заяві повинно бути зазначено причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

Окрім того, до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч. 2 ст. 318 ЦПК України).

Разом з тим, всупереч вказаним положенням ЦПК України, заявником при зверненні до суду вказані вимоги дотримані не були.

Так, у відповідності до роз`яснень, що містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як визначено п. 12 названої Постанови, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Відтак, правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що неможливість одержання, виправлення або відновлення заявником документу, що засвідчує факт, який має юридичне значення, в тому числі, належності правовстановлюючих документів, є необхідною умовою для судового розгляду даної категорії справ в порядку окремого провадження

Як вбачається зі змісту поданої до суду заяви, заявник просить встановити факт належності йому свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.02.2014 року, посвідченого державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., оскільки в даному документі його прізвище зазначено як « ОСОБА_2 » замість вірного « ОСОБА_3 ».

Суд зауважує, що у відповідності до положень п.п. 6.10 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року № 3253/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 23.12.2010 року за № 1318/18613 (далі - Правила ведення нотаріального діловодства), прізвища, імена, по батькові фізичних осіб в тексті нотаріально посвідчуваних документів повинні бути написані повністю із зазначенням реєстраційного номера облікової картки платника податків.

При цьому, згідно п. 6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, у разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів. Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене.

У разі якщо текст нотаріально оформлюваного документа викладено неграмотно, нечітко (незрозуміло), зміни чи доповнення до нього вносяться та оформлюються нотаріусом у порядку, встановленому законодавством (п. 6.12 вищевказаних Правил ведення нотаріального діловодства).

Разом з тим, всупереч вимогам ст. 318 ЦПК України, заявником при зверненні до суду жодним чином не обґрунтовано та до заяви не додано документальних підтверджень неможливості внесення відповідних виправлень у спосіб, визначений законом, а відтак, і неможливості встановлення відповідного юридичного факту у позасудовому порядку.

Сама лише констатація заявником вказаних обставин не є достатнім мотивом для підтвердження цього висновку.

Відтак, заявник має усунути вказані недоліки поданої заяви, а саме: навести належне обґрунтування неможливості відновлення чи виправлення правовстановлюючого документу в позасудовому порядку з відповідним документальним підтвердженням.

Суд наголошує, що згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 5, 185, 187, 293-294, 315, 318 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Березанська міська рада Київської області, про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - залишити без руху, надавши заявнику строк в 10 (десять) днів з дня вручення копії даної ухвали для усунення недоліків.

Роз`яснити заявнику, що в разі невиконання ухвали заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: Р. М. Лялик