Суддя-доповідач Гаврилова Г.Л.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

Єдиний унікальний номер 241/1322/17

Номер провадження 22-ц/804/160/19

19 березня 2019 року місто Маріуполь

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Гаврилової Г.Л.

суддів - Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.

за участю секретаря - Єфремової О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Маріупольська універсальна товарна біржа,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2018 року, у складі судді Демочко Д.О.

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, про визнання угоди дійсною та визнання права власності на житловий будинок, обґрунтовуючи його тим, що 18.12.1999 року між нею та відповідачкою було укладено біржовий контракт № 26324 (договір купівлі-продажу) житлового АДРЕСА_1. На сьогодні адресу будинку АДРЕСА_1 Біржовий контракт було укладено на Маріупольській універсальній товарній біржі. Вказаний житловий будинок придбаний за 6500 гривень, які були одержані відповідачкою повністю до підписання договору. 22.12.1999 року нею було зареєстровано право власності в БТІ м. Маріуполя та видане реєстраційне свідоцтво № 156. Угода обома сторонами повністю виконана, відповідачкою було отримані у повному обсязі грошові кошти, визначені за угодою, звільнено будинок, передані ключі, вона знялась з реєстрації за вказаною адресою. На час укладення договору був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до якого угоди зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають, про що також свідчить п. 10 біржового контракту. На даний час позивачка позбавлена можливості вільно розпоряджатися належним їй будинком, оскільки договір, всупереч чинному законодавству, не посвідчений нотаріально. Відповідачка після зняття з реєстрації виїхала у невідомому напрямку, та виконати будь-які дії за її участі неможливо. У зв'язку з наведеним позивачка просить суд визнати дійсним біржовий контракт №26324 від 18.12.1999року (договір купівлі-продажу) житлового будинку № АДРЕСА_1 укладений на Маріупольській універсальній товарній біржі між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також визнати за нею право власності на житловий будинок № АДРЕСА_1

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Маріупольська універсальна товарна біржа про захист права власності відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що даний договір не може бути визнаний дійсним та зазначає, що умови договору купівлі-продажу (біржовий контракт №26324) були виконані в повному обсязі, претензій жодна зі сторін один до одного не мала. На виконання договору будинок був переданий покупцю, а продавець отримав гроші; вона понад 20 років відкрито проживає у даному будинку, зареєстрована в ньому, та ним користується. У свою чергу, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», станом на 18 грудня 1999 року договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню. Посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та ч.3 ст. 334 ЦК України зазначає, що на момент укладання договору мала місце суперечність законодавства, проте, підстав нікчемності правочину судом першої інстанції не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, сторони договору домовились щодо усіх істотних умов, відбулося повне його виконання, відтак вважає, що договір є дійсним, на підставі договору заявник набула право власності на житловий будинок. Обставин, які б вказували, що права власності на будинок заявник набула неправомірно не встановлено. Отже, вважає, що рішення суду є таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення її вимог.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу. Сторони своїм правом не скористалися.

Відповідач та представник третьої особи- Маріупольської універсальної товарної біржі, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилися, клопотань до апеляційного суду не надали, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справі за їх відсутність.( а.с. 123,126)

Відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. ( а.с. 123)

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено та підтвержується матеріалами справи, що брокер брокерської контори № 155 Тулинов А.П., який діяв на підставі договору - доручення від 18.12.1999 року, від імені ОСОБА_3, з однієї сторони та брокер брокерської контори № 155 ОСОБА_6 , яка діяла на підставі договору - доручення від 18.12.1999 року, від імені ОСОБА_2, з другої сторони, уклали Договір купівлі-продажу №26324 від 18.12.1999 року на Маріупольській універсальній товарній біржі, про продаж житлового АДРЕСА_1 за 6500 грн. (а.с. 4).

Вказаний житловий будинок №19, розташований в с. Іллічівське Першотравневого району Донецької області, зареєстрований 22.12.1999 року у Маріупольському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2, у реєстрі № 156 (а.с. 5).

Згідно паспортних даних ОСОБА_2 остання зареєстрована АДРЕСА_1 .з 02.02.1999 року. ( а.с. 11)

Наразі село Іллічівське перейменоване на село Покровське, Першотравневий район -на Мангушський район, вулиця Комсомольська - на вулицю Дружби ( а.с. 131)

Відмовляючи у задоволені позову суд виходив з того, що Закон України «Про товарну біржу» є спеціальним щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним щодо правил укладення договорів. Спеціальним законом щодо укладення договорів є ЦК Української РСР. Відповідно до вимог ЦК Української РСР біржовий договір нотаріально не посвідчувався та не проведено його державну реєстрацію.

Судова колегія не погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до пунктів 1 та 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно з частинами першою, другою та шостою статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Відповідно до частин першої-третьої статті 48 Закону України «Про власність» в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється, зокрема, судом.

Згідно із частиною першої статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

На час укладення спірного договору чинним був Закон України «Про товарну біржу».

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу (у редакції на час укладення вказаного договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 18.12.1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на Маріупольській універсальній товарній біржі був укладений Договір купівлі-продажу №26324 житлового АДРЕСА_1 за 6500 грн., який не був нотаріально посвідчений.

Судом також встановлено, що умови договору сторонами були виконані повністю, тобто ОСОБА_2 передала, та ОСОБА_3 прийняла грошову суму в розмірі 6500 грн за продаж будинку, до підписання контракту ( п.1.5. Договору)

Надалі право власності на будинок 22 грудня 1999 року, було зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому на той час законом порядку, а саме в КП Маріупольське бюро технічної інвентаризації, номер запису у реестрі № 156.

У зведеному акті вартості будівель та споруджень та технічному паспорті ім'я володільця ОСОБА_3 закреслено та записано ОСОБА_2. (а.с.6-9).

Згідно адресної картки та довідки Покровської сільської ради Мангушського району Донецької області від 05.10.2017 року за № 796, з лютого 1999 року ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована в АДРЕСА_1. ( а.с.108, 109)

Дані обставини підтверджуються обліковою карткою об'єкта погосподарського обліку за 2016 рік, згідно якого ОСОБА_2 є головою домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 111-112)

Згідно проекту газифікації жилого будинку АДРЕСА_1 від 29.09.2011 року, що виконане ПКО « Маргаз» складені технічні умови газопостачання будинку замовнику ОСОБА_2.( а.с. 113-115)

ОСОБА_2 сплачує земельний податок з фізичних осіб на земельну ділянку, на якій розташований даний будинок , про що свідчить відповідна квитанція. ( а.с. 132)

Враховуючи встановлені обставини, судова колегія приходить до висновку, що при вчиненні договору купівлі-продажу жилого будинку дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу будинку. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

На теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки останнє придбано за договором без нотаріального посвідчення, відповідач, у свою чергу, змінив місце проживання, що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 15.03.2019 року за № 0312-2532, згідно якої в реєстрі територіальної громади м. Маріуполя інформація щодо реєстрації місця проживання гр. ОСОБА_10 відсутня, що унеможливлює позивачці в інший спосіб захистити свої права.

За таких обставин позовні вимоги в частині визнання дійсним договору куплі- продажу будинку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У свою чергу, відповідно до частини 3 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Отже, підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на будинок не має, оскільки сам факт набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, є підставою для набуття права власності у особи на підставі діючого законодавства.

З урахуванням викладеного , судове рішення підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 18 грудня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зареєстрований 18 грудня 1999 року за № 26324-99 Маріупольською універсальною товарною біржою, посвідчений генеральним директором Маріупольської універсальної товарної біржи ОСОБА_11 та відмови у задоволені позову про визнання права власності на будинок.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 01 жовтня 2018 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги - ОСОБА_2 про визнання дійсним договір купівлі-продажу квартири та визнання права власності -задовольнити частково.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 18 грудня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зареєстрований 18 грудня 1999 року за № 26324-99 Маріупольською універсальною товарною біржою, посвідчений генеральним директором Маріупольської універсальної товарної біржи ОСОБА_11.

В решті позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 березня 2019 року.

Головуючий Гаврилова Г.Л.

Судді Зайцева С.А.

Пономарьова О.М.