ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2/19 Справа № 198/268/18 Суддя у 1-й інстанції - Маренич С.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2019 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних, заборгованості по процентам, пені, у зв'язку з невиконанням рішення суду

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

23 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 трьох відсотків річних, заборгованості по процентам, пені, у зв'язку з невиконанням рішення суду. В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що відповідно до рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 16.04.2015 року у справі № 198/39/15-ц, яке набрало законної сили 04.06.2015 року, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в рахунок повернення боргу за договорами позики стягнуто грошову суму в загальному розмірі 1 834 007, 80 грн., з яких: 653 706, 75 грн. - основна сума боргу за договорами позики, 27 255, 84 грн. - три проценти річних від простроченої суми, 1 098 433, 46 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договорами позики, 54 611, 75 грн. - проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ. 17.06.2015 року на виконання вказаного рішення Юр'ївським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист та 22.07.2015 року відділом державної виконавчої служби Юр'ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області відкрито виконавче провадження № 48214016 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду. 01.02.2018 року виконавче провадження було закрито на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач зазначав, що заборгованість відповідача в розмірі 1 837 007, 80 грн. виникла на підставі укладених між ним та відповідачем по справі договорів позики від 14.09.2013 року, 25.09.2013 року, 08.10.2013 року, 16.10.2013 року, 23.10.2013 року, 17.11.2013 року та 01.12.2013 року, при цьому вказані обставини встановлені рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 16.04.2015 року в справі № 198/39/15-ц. Однак, наявність судового рішення про задоволення вимог позивача, яке було виконане боржником ОСОБА_2 лише 01.02.2018 року, не припиняє правовідносини сторін договорів позики та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й, в свою чергу, не позбавляє позикодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплати боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 ЦК України за час прострочення в сплаті. Оскільки рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 16.04.2015 року в справі № 198/39/15-ц набрало законної сили 04.06.2015 року та не виконувалося відповідачем до 01.02.2018 року, позивач зазначав, що має право на нарахування процентів і штрафних санкцій з розрахунку суми основної заборгованості, станом на 01.02.2018 року, що складає 653 706, 75 грн. та підтверджено рішенням суду. Посилаючись на ст.ст. 599, 625, 631, 1048, 1049 ЦК України позивач просив заявлені ним вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь у зв'язку з невиконанням рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 16.04.2015 року в справі № 198/39/15-ц грошову суму в загальному розмірі 1 554 469, 80 грн., з яких : 52 224, 90 грн. - три проценти річних, з простроченої суми позики за період з 04.06.2015 року по 01.02.2018 року; 309 230, 08 грн. - проценти від суми позики, визначені на рівні облікової ставки НБУ за період з 04.06.2015 року по 01.02.2018 року; 1 193 014, 82 грн. - пеня у розмірі 0,5 % від суми, що залишилась до сплати за кожен день прострочення за останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду (а.с. 2-4).

Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних, заборгованості по процентам, пені, у зв'язку з невиконанням рішення суду - задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, гр. України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, гр. України, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2 грошову суму, у зв'язку з невиконанням рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2015 року у справі № 198/39/15-ц про стягнення боргу за договорами позики, в загальному розмірі 1 553 690, 73 грн., яка включає штрафні санкції та складається з : 52 224, 90 грн. - 3 % річних від простроченої суми позики за період з 04 червня 2015 року по 01 лютого 2018 року; 308 451, 01 грн. - проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 04 червня 2015 року по 01 лютого 2018 року; 1 193 014, 82 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договорами позики.

В іншій частині позову - відмовлено.

Також вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с. 97-104).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення суду в частині стягнутих судом трьох процентів річних від простроченої суми та в частині стягнутих судом процентів за користування позикою з урахуванням того, що зобов'язання припинено 19 листопада 2017 року, а також скасувати рішення в частині стягнення пені, ухваливши нове рішення у цій частині про відмову у задоволенні цих вимог (а.с. 120-124).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 16.04.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.06.2015 року, у справі № 198/39/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики позовні вимоги задоволені частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення боргу за договорами позики від 14.09.2013 року, 25.09.2013 року, 08.10.2013 року, 16.10.2013 року, 23.10.2013 року, 17.11.2013 року та 01.12.2013 року стягнуто грошову суму в загальному розмірі 1 834 007, 80 грн., з яких: 653 706, 75 грн. - основна сума боргу за договорами позики; 27 255, 84 грн. - три проценти річних від простроченої суми; 1 098 433, 46 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договорами позики та 54 611, 75 грн. - проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ (а.с. 5-11, 12-13).

На виконання вказаного рішення Юр'ївським районним судом Дніпропетровської області 17.06.2015 року видано виконавчий лист (а.с. 14).

22.07.2015 року начальником відділу державної виконавчої служби Юр'ївського районного управління юстиції в Дніпропетровській області Рєзнік О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 198/39/15-ц, виданого 17.06.2015 року Юр'ївським районним судом Дніпропетровської області ВП № 48214016 (а.с. 15).

01.02.2018 року начальником відділу Юр'ївського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ в Дніпропетровській області Рєзнік О.С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 198/39/15-ц, виданого 17.06.2015 року Юр'ївським районним судом Дніпропетровської області у зв'язку зі сплатою боргу в повному обсязі (а.с. 16).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що зобов'язання за договорами позики в належному розмірі були виконані відповідачем на виконання рішення суду лише 01.02.2018 року, а тому усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договорами позики, підлягають стягненню до цієї дати, але в межах строку позовної давності.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони є обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам по справі та зроблені з дотриманням норм процесуального права з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Так, відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовлено.сті сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей визначених родовими ознаками або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок.

Виходячи з системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту договорів позики, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця ОСОБА_1, яке було виконане боржником ОСОБА_2 лише 01.02.2018 року, не припиняє правовідносин сторін договорів позики та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє позикодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВСУ № 6-157цс16 від 25.05.2016 року.

Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, тобто на вимогу кредитора боржник повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори та інші правочини, а й рішення суду.

Грошовим є будь - яке зобов'язання в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання так і на не договірні (деліктні) зобов'язання. Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь - якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Суд виходив з того, що оскільки рішення Юр'ївського районного суд Дніпропетровської області від 16.04.2015 року набрало законної сили 04.06.2015 року та виконане відповідачем лише 01.02.2018 року з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 625 ЦК України, підлягають до стягнення три проценти річних від простроченої суми в розмірі 52 224, 90 грн. за період з 04.06.2015 року по 01.02.2018 року, з наступного розрахунку:

- 653 706,75 грн. х 3 % : 365 х 972, де 653 706,75 грн. - основна сума боргу за договорами позики, стягнута з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 відповідно до рішення Юр'ївського районного суду від 16.04.2015 року; 972 - кількість днів прострочення з 04.06.2015 року по 01.02.2018 року.

Щодо процентів, визначених ст. 1048 ЦК України, суд зазначив, що такі є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим, за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтею 1048 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, суд, враховуючи, що укладеними договорами позики не було встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ за період з 04.06.2015 року по 01.02.2018 року частково, в загальному розмірі 308 451, 01 грн., з наступного розрахунку:

- 653 706,75 грн. х (30 : 365) х 85 : 100 = 45 669,92 грн., де 30 % - облікова ставка НБУ з 04.06.2015 року по 28.08.2015 року; 85 - кількість днів прострочення за період з 04.06.2015 року по 28.08.2015 року;

- 653 706,75 грн. х (27 : 365) х 28 : 100 = 13 539,78 грн., де 27 % - облікова ставка НБУ з 28.08.2015 року по 25.09.2015 року; 28 - кількість днів прострочення з 28.08.2015 року по 25.09.2015 року;

- 653 706,75 грн. х (22 : 365) х 210 : 100 = 82 743,15 грн., де 22 % - облікова ставка НБУ з 25.09.2015 року по 22.04.2016 року; 210 - кількість днів прострочення з 25.09.2015 року по 22.04.2016 року;

- 653 706,75 грн. х (19 : 365) х 35 : 100 = 11 909,99 грн., де 19 % - облікова ставка НБУ з 22.04.2016 року по 27.05.2016 року; 35 - кількість днів прострочення з 22.04.2016 року по 27.05.2016 року;

- 653 706,75 грн. х (18 : 365) х 28 : 100 = 9 026,52 грн., де 18 % - облікова ставка НБУ з 27.05.2016 року по 24.06.2016 року; 28 - кількість днів прострочення з 27.05.2016 року по 24.06.2016 року;

- 653 706,75 грн. х (16,5 : 365) х 35 : 100 = 10 342,89 грн., де 16,5 % - облікова ставка НБУ з 24.06.2016 року по 29.07.2016 року; 35 - кількість днів прострочення з 24.06.2016 року по 29.07.2016 року;

- 653 706,75 грн. х (15,5 : 365) х 49 : 100 = 13 602,47 грн., де 15,5 % - облікова ставка НБУ з 29.07.2016 року по 16.09.2016 року; 49 - кількість днів прострочення з 29.07.2016 року по 16.09.2016 року;

- 653 706,75 грн. х (15 : 365) х 42 : 100 = 11 283, 16 грн., де 15 % - облікова ставка НБУ з 16.09.2016 року по 28.10.2016 року; 42 - кількість днів прострочення з 16.09.2016 року по 28.10.2016 року;

- 653 706, 75 грн. х (14 : 365) х 168 : 100 = 42 123, 78 грн., де 14 % - облікова ставка НБУ з 28.10.2016 року по 14.04.2017 року; 168 - кількість днів прострочення з 28.10.2016 року по 14.04.2017 року;

- 653 706, 75 грн. х (13 : 365) х 41 : 100 = 9 545, 90 грн., де 13 % - облікова ставка НБУ з 14.04.2017 року по 26.05.2017 року; 41 - кількість днів прострочення з 14.04.2017 року по 26.05.2017 року;

- 653 706, 75 грн. х (12, 5 : 365) х 154 : 100 = 34 476, 31 грн., де 12,5 % - облікова ставка НБУ з 26.05.2017 року по 27.10.2017 року; 154 - кількість днів прострочення з 26.05.2017 року по 27.10.2017 року;

- 653 706,75 грн. х (13, 5 : 365) х 49 : 100 = 11 847,31 грн., де 13,5 % - облікова ставка НБУ з 27.10.2017 року по 15.12.2017 року; 49 - кількість днів прострочення з 27.10.2017 року по 15.12.2017 року;

-653 706, 75 грн. х (14, 5 : 365) х 42 : 100 = 10 907,05 грн., де 14,5 % - облікова ставка НБУ з 15.12.2017 року по 26.01.2018 року; 42 - кількість днів прострочення з 15.12.2017 року по 26.01.2018 року;

-653 706,75 грв. х (16 : 365) х 5 : 100 = 1 432,78 грв., де 16 % - облікова ставка НБУ з 26.01.2018 року по 01.02.2018 року; 5 - кількість днів прострочення з 26.01.2018 року по 01.02.2018 року.

Відтак загальна сума процентів до стягнення складає 308 451,01 грн. (45 669,92 грн. + 13 539,78 грн. + 82 743,15 грн. + 11 909,99 грн. + 9 026,52 грн. + 10 342,89 грн. + 13 602,47 грн. + 11 283,16 грн. + 42 123,78 грн. + 9 545,90 грн. + 34 476,31 грн. + 11 847,31 грн. + 10 907,05 грн. + 1 432,78 грн.).

Також суд обґрунтовано виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення пеня за несвоєчасне повернення грошей у розмірі 0,5 % від суми, що залишилась до сплати за кожен день прострочення, відповідно до умов укладених між сторонами договорів позики, стягнення якої обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Так, загальний розмір пені за останні 12 місяців перед зверненням позивача до суду з даним позовом складає 1 193 014,72 грн. з наступного розрахунку : 653 706,75 грн. х 0,5 % х 365.

З огляду на вищенаведене, суд виходив з того, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню в загальному розмірі 1 553 690,73 грн.

Суд не прийняв до уваги доводи відповідача стосовно закінчення строків позовної давності за заявленими позивачем вимогами, посилаючись на те, що позов подано не про стягнення заборгованості у зв'язку з невиконанням відповідачем свого обов'язку щодо повернення отриманих коштів в позику, а у зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем рішення суду від 16.04.2015 року, яке набуло чинності 04.06.2015 року, однак було виконане відповідачем лише 01.02.2018 року. Враховуючи, що позовну заяву до суду позивач направив 23.04.2018 року, суд обґрунтовано виходив з того, що строки позовної давності останнім не пропущені.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, а також з розрахунками суду, вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом невірно встановлена дата припинення зобов'язання - 01.02.2018 року, тоді як фактично рішення суду було виконане ним 19.11.2017 року, що підтверджується заявою позивача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з наданої копії заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив закінчити виконавче провадження за виконавчим листом від 16.04.2015 року, виданим 04.06.2015 року Юр'ївським районним судом, тоді як по даній справі виконавчий лист видано Юр'ївським районним судом Дніпропетровської області 17.06.2015 року (а.с. 14), а тому вказана заява доводи відповідача не підтверджує та не може свідчити про фактичне припинення ним зобов'язання 19.11.2017 року саме по справі №198/39/15-ц. Інших доказів на підтвердження цього факту (квитанції, розписки) відповідачем не надано.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: