Постанова

Іменем України

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 552/2143/16-ц

провадження № 61-31294св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі - Управління служби безпеки України у Харківській області, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2017 року у складі судді Самсонової О. А. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Кузнєцової О. Ю., Одринської Т. В., та касаційну

скаргу заступника прокурора Полтавської області на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Кузнєцової О. Ю., Одринської Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Харківській області (далі - Управління СБУ у Харківській області), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 07 жовтня 2010 року слідчим відділомУправління СБУ у Харківській області було порушено кримінальну справу за фактом вчинення злочину, передбаченого статтею 333 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 16 листопада 2011 року підстави для порушення кримінальної справи були перекваліфіковані на частину першу статті 111 КК України.

Під час розслідування зазначеної справи, 10 червня 2011 року відносно ОСОБА_2 та 03 квітня 2012 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальні справи за ознаками злочину, передбаченого статті 111 КК України. Кримінальні справи відносно позивачів та кримінальна справа, відкрита за фактом вчинення злочину, були об`єднані в одне провадження.

Вказували на те, що ОСОБА_2 був затриманий оперативним підрозділом Управління СБУ у Харківській області 06 січня 2012 року та 09 січня 2012 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Позивача ОСОБА_1 затримали 03 квітня 2012 року та 06 червня 2012 відносно нього було обрано аналогічний запобіжний захід.

Зазначали, що вироком Київського районного суду м. Полтави від 13 травня

2014 року вони були засудженні до 5 років позбавлення волі кожний на підставі частини другої статті 15, частини другої статті 28 та частини першої статті 111

КК України.

Проте, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2014 року, яка була залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року, зазначений вище вирок скасовано, а провадження у кримінальній справі закрито за відсутністю у діях позивачів складу вказаного злочину.

Посилаючись на те, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, і як наслідок, незаконним триманням під вартою з моменту затримання до моменту постановлення ухвали апеляційним судом, їм спричинено моральну шкоду, яку позивачі оцінили у 5 000 000,00 грн кожному та просили стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 140 000,00 грн, а на користь ОСОБА_1 110 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивачам завдано значної моральної шкоди, що підтверджується дослідженими судом доказами. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачів, суд виходив із характеру та способу завдання такої шкоди, тривалості негативних для позивачів наслідків, засад розумності, виваженості та справедливості.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Мацегори М. В.задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано частково. Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 136 000,00 грн на користь ОСОБА_2 1 152 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивачів, апеляційний суд виходив з того, що з висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи

від 08 листопада 2016 року № 11675/16-61 вбачається, що обставина, яка стала підставою для звернення позивачів із зазначеним позовом є психотравмувальною ситуацією для них та завдала їм значної моральної шкоди. Можливий розмір грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам діями органів досудового слідства, прокуратури, з урахуванням психологічних коефіцієнтів складає 720 мінімальних заробітних плат.

Посилаючись на наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що розмір стягнутої моральної шкоди на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 необхідно збільшити та визнати обґрунтованою суму на відшкодування завданої моральної шкоди, враховуючи висновки судової експертизи, які були безпідставно не взяті до уваги судом першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиції інших учасників

У червні 2017 року Державна казначейська служба України звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що судами помилкового зазначено про незаконне тримання позивачів під вартою, оскільки такий захід було обрано згідно з положеннями Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) з метою запобігти спробам ухилитися від органів дізнання, слідства та суду. Матеріали справи не містять доказів незаконності дій органів дізнання під час розслідування кримінального провадження. Судами також не зазначено обґрунтованих підстав для відшкодування позивачам моральної шкоди, у завищеному розмірі, стягнення якої може призвести до економічно необґрунтованих збитків Державного бюджету України.

У червні 2017 року заступник прокурора Полтавської області також подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга заступника прокурора Полтавської області мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та збільшуючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд безпідставно надав перевагу поряд з іншими доказами висновку експерта, складеного за результатами проведення у справі судової психологічної експертизи, не навівши у рішенні відповідних мотивів такого збільшення. Висновок експерта в частині можливого розміру моральної шкоди складений виключно на матеріалах кримінального провадження з обвинувачення позивачів, які не мають відношення до предмета доказування у цивільній справі про відшкодування моральної шкоди. Також апеляційним судом безпідставно зазначено у рішенні про незаконне притягнення позивачів до кримінальної відповідальності як підстава для відшкодування моральної шкоди, оскільки такі обставини можуть бути встановленні у вироку або іншому рішенні суду, копії чи оригінали яких в матеріалах справи відсутні.

22 червня, 24 жовтня 2018 року та 15 травня 2019 року до суду касаційної інстанції надійшли клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його участі. Аналогічні клопотання надійшли від ОСОБА_2 24 жовтня 2018 року та 17 квітня 2019 року.

Підстави для задоволення зазначених клопотань відсутні, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Разом із тим, як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2017 року та 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року провадження № 61-31294ск18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції, у не скасованій частині, та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам законодавства щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що 07 жовтня 2010 року слідчим відділом Управління СБУ в Харківській області було порушено кримінальну справу за фактом вчинення злочину, передбаченого статтею 333 КК України. 16 лютого 2011 року підстави до порушення кримінальної справи були змінені на злочин, передбачений частиною першої статті 111 КК України.

07 жовтня 2010 року під час розслідування вказаної кримінальної справи порушена та об`єднана в одне провадження кримінальна справа відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 111 КК України та винесена постанова про притягнення ОСОБА_2 як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого зазначеною вище статтею.

14 червня 2011 року ОСОБА_2 оголошений у розшук.

15 червня 2011 року Київським районним судом м. Харкова винесена постанова про затримання ОСОБА_2 для доставки до суду з метою вирішення питання про обрання запобіжного заходу.

06 січня 2012 року ОСОБА_2 затриманий оперативним підрозділом у порядку статті 106 КПК України в редакції 1960 року.

09 січня 2012 року ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

01 березня 2012 року термін його тримання під вартою продовжено до 01 травня 2012 року, 24 квітня 2012 року - до 01 червня 2012 року, 27 червня 2012 року -

до 01 вересня 2012 року.

03 квітня 2012 року під час розслідування зазначеної кримінальної справи порушена та об`єднана в одне провадження кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 111 КК України. В цей же день ОСОБА_1 був затриманий у порядку статті 115 КПК України редакції

1960 року.

06 квітня 2012 року ОСОБА_1 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

30 травня 2012 року строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено

до 01 червня 2012 року, 26 червня 2012 року - до 01 вересня 2012 року.

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 13 травня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були засуджені на підставі частини другої статті 15, частини другої статті 28 та частини першої статті 111 КК України до 5 років позбавлення волі кожен.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року, вирок Київського районного суду

м. Полтави від 13 травня 2014 року скасовано, провадження у кримінальній справі щодо обвинувачення позивачів закрито за відсутністю у їх діях складу інкримінованого їм злочину

Також судами встановлено, що ОСОБА_2 перебував під слідством та судом 42 повних місяці, ОСОБА_1 - 32 повних місяці.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 1176 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частиною п`ятою статті 4 Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Залишаючи без задоволення касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора Полтавської області, Верховний Суд виходить з наступного.

Встановивши, що кримінальне провадження, порушене відносно відповідачів було закрите більш ніж через чотири роки, у зв`язку із відсутністю у їх діяннях складу злочину, і майже увесь цей час вони перебували під вартою, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що у позивачів виникло право на відшкодування їм моральної шкоди за рахунок держави, шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції, врахувавши

обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивачів протягом тривалого часу під слідством і судом, що призвело до

порушення нормальних життєвих зв`язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, ОСОБА_1 до 1 136 000,00 грн, а ОСОБА_2 - до 1 152 000,00 грн, з урахуванням його більш тривалого перебування під вартою.

Доводи касаційних скарг про те, що розмір відшкодування моральної шкоди є значно завищеним, є необґрунтованими, оскільки положення частини третьої статті 13 Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Посилання Державної казначейської служби України у касаційній скарзі про безпідставне стягнення безпосередньо з неї грошових коштів на відшкодування моральної шкоди позивачам спростовуються наступним.

Так, згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року

№ 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

Враховуючи наведені норми, моральна шкода, завдана позивачам незаконними діями Управління СБУ у Харківській області, згідно з вимогами статті 1174 ЦК України відшкодовується за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України.

Верховний Суд також відхиляє доводи заступника прокурора Полтавської області, викладені в його касаційній скарзі щодо безпідставного зазначення у рішенні апеляційного суду про незаконне притягнення позивачів до кримінальної відповідальності як підставу для відшкодування моральної шкоди, оскільки право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Як зазначалось вище, стаття 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема, визначає, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою.

Сфера дії вказаного закону поширюється на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Оскільки ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2014 року було закрито провадження у кримінальній справі за відсутністю у діях позивачів складу вказаного вище злочину, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з судом першої інстанції про те, що право позивачів на відшкодування моральної шкоди виникло саме з підстав їх притягнення до кримінальної відповідальності..

Наведені в касаційних скаргах інші доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційних скаргах заявники.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а тому підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції, у не скасованій після апеляційного перегляду частині, та рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні клопотань про розгляд справи у судовому засіданні за участю сторін.

Касаційні скарги Державної казначейської служби України та заступника прокурора Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2017 року, у не скасованій частині, та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик