Номер провадження: 22-ц/813/160/19
Номер провадження: 22-ц/813/5661/19
Номер справи місцевого суду: 520/8297/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Морський торгівельний порт «Чорноморськ»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року у складі судді ОСОБА_11,

в с т а н о в и в:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Морського торгівельного порту «Чорноморськ» (а.с.1-6,233-236 Т.1) та, з урахуванням уточнень та доповнень позовних вимог, просив суд:

- у відповідності з Постановою Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989, ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2006 та його рішенням від 02.06.2006, прийняти до нового розгляду позови до МТПЧ від 18.03.1987, від 21.05.1988, від 26.09.1988, від 02.03.1989 про поновлення на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження яких було втрачено в результаті фальсифікації справ №2-3837/04(2-2298/06) та №2-4804/06(2-390/07);

- у відповідності до рішення Київського райсуду від 06.10.1987, Постановою Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 та ст.ст.9,31,32 КЗпП УРСР, зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу №257/л про переведення позивача на посаду ст. стивидора - заст. нач. складу;

- зобов`язати МТПЧ скасувати підроблені накази №160/л та №37/л, видані в порушення п. 5 ст.147, ст.148 та ст.149 КЗпП УРСР та "Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР" при відсутності пояснювальної позивача, допуску у нього до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів;

- у відповідності до п.2.10 діючої "Інструкції про порядок ведення трудових книжок", визнати недійсними записи №№ 22-24, зроблені в трудовій книжці позивача, в порушення п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.9,2.13 і 2.26 "Інструкції", ст.48 та п. 5 ст.147 КЗпП УРСР, видати позивачеві дублікат трудової книжки без записів, визнаних недійсними;

- зобов`язати МТПЧ видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем від 06.07.1984 року за ст. 39 КЗпП (у зв`язку з грубим порушенням адміністрацією трудового законодавства), у відповідності до його заяви від 30.04.88 року та листа Профкомітета ІМТП від 17.10.1988 року, який визнав це заперечення обґрунтованим;

-у відповідності до ст.ст.95, 117 КЗпП, п. 4.1 «Інструкції» стягнути з МТПЧ на користь позивача заробітну плату, розмір якої, згідно з висновком Профкомітету від 17.10.1988 року не є предметом спору, та середній заробіток за час вимушеного прогулу (30 років станом на 13.05.2018 року), який з урахуванням індексу інфляції становить 1 322 435 грн. 30 коп.;

- згідно зі ст.237-1 КЗпП , ч.3ст.5 ЦК України, п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» стягнути з МТПЧ на користь позивача 391 820 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, яка була завдана після 13.01.2000 року.

18 жовтня 2018 року рішенням Київського районного суду м. Одеси в задоволенні позову ОСОБА_1 до Морського торгівельного порту «Чорноморськ» про прийняття до нового розгляду позовів 1988-89 років, видання наказу про розірвання трудового договору, стягнення заробітної плати та компенсації за вимушений прогул, видачу трудової книжки, відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

18 квітня 2019 року додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси в задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування наказів відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційними скаргами, в яких просить скасувати рішення суду від 18 жовтня 2018 року, додаткове рішення 18 квітня 2019 року, вирішити вимоги по суті справи, скасувати ухвали, а саме: від 02.05.2018, яка не відповідає заявленим позовним вимогам та вимогам ст. 187, ч.5 ст. 492 ЦПУ; від 18.10.2018 про відмову визнати співвідповідачами за позовом уповноважених осіб МТПЧ та об`єднати позовні вимоги для спільного розгляду з справою №520/9588/16ц; від 12.11.2018 про відмову у розгляді заперечень на підроблені протоколи судових засідань, розглянути по суті позовні вимоги, за результатом розгляду яких постановити рішення, а також у відповідності до ст. 237 КЗпП України зобов`язати посадових осіб ІМТП, а саме: начальника ІМТП 1987-1989 ОСОБА_2 , начальника ІМТП 1988-1992-ОСОБА_3, начальника ІМТП 2004-2006 - ОСОБА_4 , начальника ІМТП 2006-2010 - ОСОБА_5 , начальника ІМТП 2013-2015 - ОСОБА_6 , начальника МТПЧ 2015-2017-ОСОБА_10 , в.о. начальника МТПЧ з вересня 2017 ОСОБА_8 солідарно відшкодувати МТПЧ збитки пов`язані зі стягненням вказаних сум; прийняти окрему ухвалу на адресу Прокуратури Одеської області про проведення досудового розслідування за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175, ч. 1 ст.358 та ч. 2 ст. 382 КК України, вчинених посадовими особами; прийняти окрему ухвалу на адресу Державного бюро розслідування та Антикорупційного бюро України про проведення досудового розслідування за ознаками вчинення суддею ОСОБА_11 злочинів передбачених ч.1 ст. 172, ч.1 ст.175, ч.2 ст.368, ч.2 ст. 375 та ч.2 ст.382 КК України.

В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що під час відкриття провадження у даній справі судом в порушення ч.1 ст. 13 ЦПК України було відмовлено у розгляді позову в межах заявлених вимог. В процесу розгляду справи позивач заявою уточнював та доповнював свої позовні вимоги, проте судом вказана заява не була розглянута та не прийнято рішення про її розгляд. Основні позовні вимоги позивача судом не були прийняті до провадження та не в повному обсязі розглянуті. Суд неодноразово залучав до матеріалів справи документи, які в судовому засіданні не оголошувалися та не досліджувалися. З резолютивної частини рішення вбачається, що судом не було розглянуто жодної позовної вимоги заявленої позивачем. Крім того, позивач під час розгляду справи звертався до суду з заявою від 12.11.2018 про заперечення на протоколи судових засідань, яка судом була неправомірно відхилена. Зміст оскаржуваних рішень не відповідає доказам, що містяться в матеріалах справи. Скаржник вказав на те, що предметом спору був не трудовий спір, як вказав суд у своєму рішенні від 18.10.18, а злочини передбачені ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 175 КК України, а також матеріальна та моральна шкода, завдана ними позивачу.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1, дослідивши доводи наведенні в апеляційних скаргах, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає, незважаючи на ухвалення додаткового рішення, навіть після звернення на таке уваги апеляційним судом, не містить обґрунтування мотивів відмови в задоволенні позову по всім вимогам позивача, справу розглянуто без повного з`ясування фактичних обставин справи.

Висновки суду щодо відмови в задоволені позову через порушення строку звернення до суду ухвалені без з`ясування фактичних обставин справи, без встановлення факту порушення трудових прав, при тому, що відмова з таких підстав допускається лише за умов їх встановлення, у відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», яким передбачено обов`язок суду з`ясувати не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи - права та обов`язки сторін.

Більш того, при очевидних фактах повторного заявлення одних і тих самих вимог ОСОБА_1 , на що суд сам посилається в рішенні, в порушення вимог ст.ст.255,257 ЦПК України судом вирішене частину вимог, незважаючи на наявність справ та рішень за тотожними вимогами до тих самих осіб.

Так, рішенням Київського райсуду м. Одеси по справі №520/842/14-ц 17.03.2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Іллічівського морського торговельного порту відмовлено у задоволенні вимог про: у відповідності з Постановою Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989, ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2006 та його рішенням від 02.06.2006, прийняти до нового розгляду позови до МТПЧ від 21.05.1988, від 26.09.1988, від 02.03.1989 про поновлення на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження яких було втрачено в результаті фальсифікації справ №2-3837/04(2-2298/06) та №2-4804/06(2-390/07); у відповідності до рішення Київського райсуду від 06.10.1987, Постановою Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 та ст.ст.9,31,32 КЗпП УРСР, зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу №257/л про переведення позивача на посаду ст. стивидора - заст. нач. складу; про стягнення заробітної плати в за травень 1988 року, компенсації за роботу у вихідні, доплати за сумісництво; середнього заробітку за час вимушеного прогулу з індексом інфляції відмовлено. Рішення не набрало законної сили, оскаржено в апеляційному порядку, скарга не розглянута на час вирішення справи.

Всупереч вимогам п.4ч.1ст.257 ЦПК України про те, що суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд першої інстанції розглянув вимоги по суті, коли вони підлягали залишенню без розгляду, що свідчить про невідповідність рішення вимогам ст.263 ЦПК України.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2007 року скасоване рішення Київського районного суду м.Одеси від 15 березня 2007 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання неправомірними наказів №160/л від 16 серпня 1988 року, №37/л від 21 лютого 1989 року, про поновлення на посаді старшого стивідора ІМТП, зобов`язання внести зміни до трудової книжки записи про недійсність запису №22, №23, 24, стягнення заборгованості по заробітній платі з індексом інфляції, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (а.с.252-268,т.1), рішення після касаційного перегляду залишено без змін (а.с.262-263,т.1).

Таким чином, щодо вимог про зобов`язання МТПЧ скасувати підроблені накази №160/л та №37/л, видані в порушення п. 5 ст.147, ст.148 та ст.149 КЗпП УРСР та "Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР" при відсутності пояснювальної позивача, допуску у нього до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів; у відповідності до п. 2.10 діючої "Інструкції про порядок ведення трудових книжок", визнати недійсними записи №№ 22-24, зроблені в трудовій книжці позивача, в порушення п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.9,2.13 і 2.26 "Інструкції", ст.48 та п. 5 ст.147 КЗпП УРСР, визнаних недійсними, існує рішення, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Такі обставини є підставою для закриття провадження у справі у відповідності до п.2ч.1ст.255 ЦПК України, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255та 257 цього Кодексу.

З огляду на викладені обставини, позовні вимоги в вищезгаданій частині не могли бути предметом повторного вирішення, тому провадження у справі підлягає залишенню без розгляду в частині вимог, які одночасно розглядаються судом, та відповідно закриттю - в частині вимог, по яким є рішення, що набрало законної сили.

Решта позовних вимог ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Встановлено, що в 1984 році ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду інженера технолога 1-го району ІМТП наказом №45.

Наказом начальника ІМТП №65/о від 02 квітня 1986 року ОСОБА_1 був переведений на посаду старшого стивідора 4-го району порту.

Наказом начальника порту №742 від 30 жовтня 1986 року посаду старшого стивідора, яку займав ОСОБА_1 , було скорочено.

Наказом №257/о від 30 грудня 1986 року він був переведений на посаду старшого стивідора - заступника начальника складу 4 району з 26 грудня 1986 року.

Пропуск до роботи був оформлений 03 березня 1987 року, виданий 11 травня 1987 року.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 06 жовтня 1987 року з ІМТП на його користь стягнуто оплату за вимушений прогул з 17 березня 1987 року по 20 квітня 1987 року в сумі 240,68 крб.

21 травня 1988 року він звернувся до суду з позовом до ІТМП, редакції газети «Іллічівець» про визнання його перебуваючим в стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу з 17 серпня 1987 року до 26 січня 1988 року та про захист честі та гідності.

02 вересня 1988 року порт його повідомив про те, що наказом начальника порту «169/о від 16 серпня 1988 року він був звільнений з посади старшого стивідора - заступника начальника складу 4 району за прогули 13,27,30,31 травня, червень, липень 1988 року за п.16 Статуту про дисципліну працівників морського транспорту, з 28 липня 1988 року .

Після домовленості з ІМТП про вирішення спору в несудовому порядку вказаний наказ був змінений.

Наказом №37/л від 21 лютого 1989 року було змінено формулювання звільнення: позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи в зв`язку з переводом у фірму «Маяк» Одеського побутового обслуговування населення, за п.5ст.36 КЗпП України.

21 лютого 1989 року ОСОБА_1 отримав трудову книжку і відмовився одержати розрахунок при звільненні, проведений адміністрацією порту, оскільки не погодився з розміром цієї суми.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 23 червня 1988 року, залишеним без змін Одеським обласним судом 23 серпня 1988 року, у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 до ІТМП, редакції газети «Іллічівець» про визнання перебуваючим у стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу з 17 серпня 1987 року до 26 січня 1988 року та про захист честі та гідності, від 21 травня 1988 року, відмовлено.

Постановою президії Одеського обласного суду від 26 квітня 1989 року вказані ухвали судів були скасовані і матеріали направлені на новий розгляд до суду першої інстанції.

У подальшому в 1989 році незакінчене провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІТМП, редакції газети «Іллічівець» про визнання перебуваючим у стані вимушеного прогулу, оплату вимушеного прогулу, доплати за час сумісної роботи на посадах старшого стивідора та заступника начальника складу з 17 серпня 1987 року до 26 січня 1988 року та про захист честі та гідності, від 21 травня 1988 року було втрачено.

В період з 1989 по 1998 рік ОСОБА_1 не звертався із заявами до ІМТП щодо порушення трудових прав.

11 листопада 1999 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про відновлення втраченого провадження, рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 02 червня 2006 року ОСОБА_1 відмовлено у відновленні судового провадження, втраченого до закінчення судового розгляду за заявою від 11 листопада 1999 року, а позовна заява від 21 травня 1988 направлена до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Такі обставини встановлені рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2007 року, яке набрало законної сили.

Таким чином, з врахуванням викладених фактичних обставин, факти, які б надали підстави для видачі дублікату трудової книжки без записів, які ОСОБА_1 вважає незаконними та недійсними, рішенням суду не встановлені, тому підстави для задоволення таких позовних вимог відсутні.

Встановлено, що ОСОБА_1 звільнено за п.5ст.36 КЗпП України, наказ від 21 лютого 1989 року незаконним не визнано, відтак правові підстави для розірвання трудового договору з 06.07.1984 року за ст. 39 КЗпП (у зв`язку з грубим порушенням адміністрацією трудового законодавства) за наявності не скасованого, не визнаного недійсним наказу, у відповідності до його заяви від 30.04.88 року та листа Профкомітета ІМТП від 17.10.1988 року відсутні. Розірвання договору з кількох підстав одночасно не допускається.

Вимоги про стягнення плати в розмірі 240,68 руб. з індексацією задоволенню не підлягають, оскільки обґрунтовані тим, що такі підлягають стягненню відповідно до рішення Київського районного суду від 06.10.1987, і саме тому не є предметом спору у цій справі. Разом із тим, не допускається стягнення коштів на підставі рішення, якщо таке вже було предметом стягнення, іншими підставами вимоги не обґрунтовані, та доказами не підтверджені, вимоги про індексацію є похідним від основної вимоги, відтак задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка за вимогами завдана порушенням прав, яке мало місце після 13.01.2000, та доповнення Кодексу законів про працю статтею 237-1, оскільки ОСОБА_1 звільнений в 1989 році, порушення вбачає в недотриманні відповідачем його трудових прав.

Зважаючи на викладене, правовідносини виникли між сторонами до 13.01.2000 і були припинені до 2000 року, отже відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, яка виникла після припинення трудових відносин.

Крім того, у цій справі обставин порушення прав не встановлено, тому з огляду і на ці обставини вимоги є безпідставними.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зважаючи на викладене, не підлягають задоволенню вимоги про прийняття до нового розгляду позову від 18.03.1987, оскільки не є позовними вимогами в розумінні цивільного законодавства, не мають ознак права або інтересу, який підлягає захисту.

Не підлягають задоволенню вимоги апеляційної скарги щодо скасування ухвал суду про відмову ухвалити окреме рішення по позовним вимогам, викладеним в заяві від 17.07.2017, 29.05.2018, зобов`язання суду першої інстанції розглянути заяви та доповнення, оскільки окремо від рішення суду вони оскарженню не підлягають, оцінка доводам надається під час перегляду рішення по суті, рішення суду скасоване, відтак доводи при апеляційному перегляді рішення враховані.

Апеляційний суд не вбачає підстав для постановлення окремих ухвал на адресу правоохоронних органів, оскільки таке є можливим лише за наявності ознак, визначених законом, таких у цій справі не встановлено.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вимоги про: у відповідності до ст. 237 КЗпП України зобов`язати посадових осіб МТПЧ, а саме: начальника ІМТП 1987-1989 ОСОБА_2 , начальника ІМТП 1988-1992-ОСОБА_3, начальника ІМТП 2004-2006 - ОСОБА_4 , начальника ІМТП 2006-2010 - ОСОБА_5 , начальника ІМТП 2013-2015 - ОСОБА_6 , начальника МТПЧ 2015-2017- ОСОБА_10 , в.о. начальника МТПЧ з вересня 2017 ОСОБА_8 солідарно відшкодувати МТПЧ збитки, пов`язані зі стягненням вказаних сум, не були предметом розгляду в суді першої інстанції, тому не можуть бути предметом вирішення в апеляційному суді з огляду на правила ст. 367 ЦПК України.

Зважаючи на викладене, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення та додаткове рішення суду скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову в вищезазначеній частині вимог з мотивів та підстав, викладених вище, а також із закриттям провадження у справі, залишенням вимог без розгляду в вищезазначеній частині.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 377, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Морського торгівельного порту «Чорноморськ» про: у відповідності з Постановою Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989, ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.01.2006 та його рішенням від 02.06.2006, прийняти до нового розгляду позови до МТПЧ від 21.05.1988, від 26.09.1988, від 02.03.1989 про поновлення на роботі, про стягнення заробітної плати та оплату вимушеного прогулу, провадження яких було втрачено в результаті фальсифікації справ №2-3837/04(2-2298/06) та №2-4804/06(2-390/07); у відповідності до рішення Київського райсуду від 06.10.1987, Постановою Президії Одеського обласного суду від 26.04.1989 та ст.ст.9,31,32 КЗпП УРСР, зобов`язати МТПЧ скасувати підроблений параграф 2 наказу №257/л про переведення позивача на посаду старшого стивидора - заступника начальника складу; стягнення заробітної плати в за травень 1988 року, компенсації за роботу у вихідні, доплати за сумісництво; середнього заробітку за час вимушеного прогулу з індексом інфляції залишити без розгляду.

Провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до Морського торгівельного порту «Чорноморськ» про: зобов`язання МТПЧ скасувати підроблені накази №160/л та №37/л, видані в порушення п. 5 ст.147, ст.148 та ст.149 КЗпП УРСР, "Статуту про дисципліну працівників морського транспорту СРСР" при відсутності пояснювальної позивача, допуску у нього до роботи і будь-яких документальних підтверджень здійснення ним прогулів; у відповідності до п. 2.10 діючої "Інструкції про порядок ведення трудових книжок", визнати недійсними записи №№ 22-24, зроблені в трудовій книжці позивача, в порушення п.п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.9,2.13 і 2.26 "Інструкції", ст.48 та п. 5 ст.147 КЗпП УРСР, визнаних недійсними, закрити.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 до Морського торгівельного порту «Чорноморськ» про зобов`язання видати позивачеві дублікат трудової книжки без записів, зобов`язання видати наказ про розірвання трудового договору з позивачем від 06.07.1984 за ст. 39 КЗпП у відповідності до його заяви від 30.04.1988 та листа Профкомітета ІМТП від 17.10.1988; стягнення заробітної плати в розмірі 240,68 руб. з індексацією, відшкодування моральної шкоди, прийняття до нового розгляду позову від 18.03.1987 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: