ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1829/18 Номер провадження 22-ц/814/1669/19Головуючий у 1-й інстанції Даценка А.П. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Кузнєцової О.Ю. Прядкіної О.В.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2002 року у складі судді Даценка А.П.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2002 року визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що згідно свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя від 04 березня 2000 року їй на праві власності належить Ѕ частина спірної квартири АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції незаконно позбавив її права власності, складовою якого є право користування власним майном.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2019 року за заявою ОСОБА_1 відновлено втрачене судове провадження по цивільній справі № 2-363/2000 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24 липня 2019 року за заявою ОСОБА_1 провадження у справі було зупинено до розгляду апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2000 року у цивільній справі № 2-43/200 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою від 14 листопада 2016 року провадження по справі було відновлено.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 18 червня 1992 року позивач ОСОБА_2 придбав у виконавчого комітету Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області квартиру АДРЕСА_1 .

З 14 липня 1991 року по 13 січня 1999 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 04 березня 2000 року, виданого державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. зареєстрованого в реєстрі за № 423, ОСОБА_1 належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 .

З довідки Проценківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області від 10.06.2002 року за № 406 вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі, але не проживає в ній з жовтня 2000 року.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2000 року у справі № 2-43/2000 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6962 грн. і 274 грн. 45 коп. державного мита, а всього 7336 грн. 45 коп.

30 листопада 2000 року за вказаним рішенням Зіньківським районним судом Полтавської області було видано виконавчий лист, на підставі якого 25 грудня 2000 року державним виконавцем ВДВС Зіньківського РУЮ було складено акт опису і арешту майна ОСОБА_1

09 липня 2001 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Герасименко Л.В. видано свідоцтво про те, що ОСОБА_2 переходить, як стягувачеві згідно рішення Зіньківського районного суду від 18 серпня 2000 року з ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу в сумі 7336 грн., Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, в зв`язку з тим, що аукціон не відбувся. Право особистої власності на зазначену у цьому документі 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстроване в бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 09.07.2001 року та записане в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 45.

Ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка вибула на інше постійне місце проживання до своїх батьків в с. Щастя Луганської області та у відповідності до статті 167 ЖК України втратила право користування цим жилим приміщенням.

Таке рішення суду відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, що діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно із статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом частини першої та частини четвертої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

За правилами частини другої статті 167 ЖК УРСР у разі вибуття члена сім`ї наймача на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Встановлено та не заперечується доводами апеляційної скарги, що у 2000 році відповідачка ОСОБА_1 вибула на інше постійне місце проживання до с. Щастя Луганської області, де зареєстроване її постійне місце проживання, внаслідок чого вона, як колишній член сім`ї власника житла, втратила право користування спірною квартирою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушення її права на частку у спірному майні наявними у справі доказами не доводяться.

На час розгляду даного справи, свідоцтво від 09 липня 2001 року про право власності позивача ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири, що належала ОСОБА_1 , не визнане судом недійсним, а отже, і право позивача в установленому законом порядку не спростоване.

Посилання на інші обставини та засоби доказування доводи апеляційної скарги не містять.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, наведених в апеляційний скарзі, а тому оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2002 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.Ю. Кузнєцова

О.В. Прядкіна