Постанова

Іменем України

20 березня 2019 року

м. Київ

справа № 742/218/18-ц

провадження № 61-24015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

заінтересовані особи: Прилуцька об'єднана державна податкова інспекція Державної фіскальної служби в Чернігівській області, Прилуцький міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року у складі судді Бобрової І. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог заяви

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою, у якій просив визнати виконавчий лист, виданий 12 листопада 2010 року Прилуцьким міськрайонним судом на виконання рішення суду від 01 листопада 2010 року у справі № 2-1997/2570 за позовом Прилуцької об'єднаної податкової інспекції Державної податкової адміністрації Чернігівської області до нього про стягнення заборгованості в сумі 577 049 грн 17 коп., таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Короткий зміст ухвали апеляційного суду

ОСОБА_3 оскаржив ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 лютого 2018 року повернуто на підставі пункту 4 частини першої статті 357 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Апеляційний суд зробив висновок про те, що ухвала суду першої інстанції про відмову у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, подана представником ОСОБА_4, у якій він, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження у складі колегії із п'яти суддів.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Представник ОСОБА_3 вважає, що апеляційний суд незаконно повернув апеляційну скаргу, порушивши його конституційне право на апеляційний перегляд судового рішення. Норми ЦПК України не містять прямої заборони на право апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст відзиву

Від Прилуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області надійшов відзив, у якому її представник просить залишити без задоволення касаційну скапну ОСОБА_3, оскільки оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою.

Обставини справи

Установлено, що 19 січня 2018 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про визнання виконавчого листа у справі за позовом Прилуцької об'єднаної податкової інспекції Державної податкової адміністрації Чернігівської області про стягнення з нього податкової заборгованості у сумі 577 049 грн 17 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою від 05 лютого 2018 року суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3

22 лютого 2018 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу місцевого суду, яку апеляційний суд оскаржуваною ухвалою повернув заявникові.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норми права

Суд апеляційної інстанції, застосувавши положення пункту 4 частини першої статті 357 ЦПК України, виходив із того, що апеляційна скарга подана на ухвалу суду першої інстанції, яка не входить до переліку ухвал, визначених частиною першою статті 353 ЦПК України, і не може бути оскаржена окремо від рішення суду першої інстанції, тому вона підлягає поверненню.

Однак із таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 статті 129 Конституції України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Крім того, у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено положення, згідно з яким право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Зокрема, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

У справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року, заява № 15123/03, Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 25 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Аналіз правових позицій Конституційного Суду України, висловлених у рішеннях: від 27 січня 2010 року у справі № 3-рп/2010, від 28 квітня 2010 року у справі № 12-рп/2010, від 08 липня 2010 року у справі № 18-рп/2010, від 02 листопада 2011 року у справі № 13-рп/2011, від 22 квітня 2014 року у справі № 4-рп/2014, свідчить, що при тлумаченні пунктів 2, 10, 12, 18, 28 частини першої статті 293 ЦПК України (у редакції, чинній станом 03 серпня 2017 року), суд враховував такі обставини:

(а) зміст (особливість) процесуального рішення, що оскаржується;

(б) стадію цивільного судочинства, що обумовлює процесуальну можливість особи поновити свої права виключно шляхом оскарження відповідної ухвали.

При цьому, Конституційний Суд України, зокрема, вказував, що:

(1) «згідно з частиною другою статті 293 Кодексу заперечення на ухвали, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Це положення слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду. Однак особливість ухвали про відмову у видачі дубліката виконавчого листа полягає в тому, що вона приймається на стадії виконання судового рішення і оскаржити її одночасно з оскарженням рішення суду неможливо, тому ця ухвала може бути оскаржена лише самостійно» (абзац 5 пункту 3.2. рішення від 27 січня 2010 року у справі № 3-рп/2010);

(2) «особливістю ухвали про роз'яснення рішення суду або про відмову в роз'ясненні рішення суду є те, що суд може постановити її в будь-який час до настання обмежень, визначених у частині другій статті 221 ЦПК України, зокрема після набуття ним законної сили. Це виключає можливість оскарження такої ухвали разом з цим рішенням, тому вона може бути оскаржена самостійно» (абзац другий пункту 2.2. рішення Конституційного Суду України від 08 липня 2010 року у справі № 18-рп/2010);

(3) «[…] особливістю ухвал суду першої інстанції щодо внесення виправлень у рішення або відмови у внесенні виправлень є те, що суд може постановити їх у будь-який час, зокрема й після набрання рішенням законної сили. За цих умов такі ухвали суду першої інстанції фактично не можуть бути оскаржені разом із рішенням суду. Крім того, відсутність можливості апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції про відмову у внесенні виправлень у рішення окремо від рішення суду у випадку, якщо наявні у тексті судового рішення неточності (арифметичні помилки чи описки) стосуються істотних обставин, може ускладнити або навіть унеможливити виконання судового рішення» (пункт 2.3. рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2014 року у справі № 4-рп/2014);

(4) «особливістю ухвал суду щодо повороту виконання рішення є те, що вони приймаються на стадіях виконання судового рішення і оскаржити їх одночасно з рішенням суду неможливо» (абзац четвертий пункту 3.2. рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року у справі № 13-рп/2011).

У статті 353 ЦПК України не міститься прямої заборони оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

У зв'язку з наведеним висновок суду апеляційної інстанції про те, що така ухвала суду не може бути оскаржена в апеляційному порядку, не відповідає як принципу верховенства права, Конституції України, так і нормам процесуального права і зазначеним вище Рішенням Конституційного Суду України.

Повернувши апеляційну скаргу на підставі пункту 4 частини першої статті 357 ЦПК України, апеляційний суд порушив право заявника на доступ до правосуддя, зокрема, на гарантоване право апеляційного оскарження судового рішення.

Верховний Суд вважає, що ухвала суду першої інстанції за результатами вирішення питання про відмову у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.

Схожий по суті правовий висновок міститься також у постанові Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 61-42865сво18.

Крім того, безпідставним є посилання апеляційного суду на те, що ухвала місцевого суду про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, може бути оскаржена тільки з рішенням суду першої інстанції, оскільки таке рішення у даній справі було ухвалене ще в 2010 році.

Оскільки апеляційним судом були допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року підлягає скасуванню з переданням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 01 березня 2018 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун В. П. Курило