Провадження № 2/161/727/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2019 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Бортнюка А.В.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 товариства комерційний банк "Приватбанк" про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_4, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 товариства комерційний банк "Приватбанк" про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса.

Позов мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2017 року (справа № 161/10107/17), що набрало законної сили, було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 24.09.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 5139, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_5, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №VOZ0CC9F1I0002 від 23.03.2011 року, а саме: залишок заборгованості за кредитом 3 753,62 гривні, заборгованість за відсотками 4,34 гривні, комісію 2 100,00 гривень, пеню 59 521,13 гривень.

Вищезазначений виконавчий напис нотаріуса перебував на виконанні Другого відділу ДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області (ВП №49484287 від 14.07.2016 року), відповідно до цього проводились виконавчі дії, в тому числі здійснювалось стягнення грошових коштів на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно листа Луцького обєднаного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 2009/02-15 від 14.02.2018 року за час проведення виконавчих дій з позивача було утримано борг в сумі 3627,34 грн. (кошти перераховано на р/р 3111, МФО 305299, (ПАТ КБ «Приватбанк»).

Зважаючи на те, що виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає до виконання, стягненні з ОСОБА_2 під час здійснення виконавчих дій кошти підлягають поверненню.

З огляду на вищенаведене, позивач просить суд стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» 3627,34 гривень безпідставно стягнутих за виконавчим написом нотаріуса № 5139 від 24.09.2015 року коштів.

Ухвалою суду від 16 листопада 2018 року справу було призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

10 грудня 2018 року представником відповідача на адресу суду подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем не надано жодного доказу одержання АТ КБ «Приватбанк» коштів в розмірі 3637,34 грн. Супровідний лист з Пенсійного фонду України в розумінні положень ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не можна віднести до такого доказу. Крім того, ОСОБА_2 не долучено доказів звернення до банку в позасудовому порядку з проханням повернути йому кошти на зазначену суму, які стягувались на підставі виконавчого документу. Зважаючи на наведене, відповідач вважає позов безпідставним та просить відмовити у його задоволенні.

Ухвалою суду від 16 січня 2019 року було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник в судове засідання не зявились, однак в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити.

Крім того, 15 березня 2019 року на адресу суду також надійшло клопотання представника позивача про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2500 гривень.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, аналогічних вказаним у письмовому відзиві на позов.

Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази,заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2017 року (справа № 161/10107/17), що залишено без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року, було визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 24.09.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 5139, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_5, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №VOZ0CC9F1I0002 від 23.03.2011 року, а саме: залишок заборгованості за кредитом 3 753,62 гривні, заборгованість за відсотками 4,34 гривні, комісію 2 100,00 гривень, пеню 59 521,13 гривень (а.с.4-12).

З матеріалів справи вбачається, що вказаний виконавчий напис нотаріуса перебував на виконанні Другого відділу ДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області (ВП №49484287, постанова про відкриття виконавчого провадження від 30.11.2015 року) (а.с.13).

В рамкам здійснення виконавчих дій, щодо примусового виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса головним державним виконавцем Другого відділу ДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_6 14 липня 2016 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію боржника, відповідно до якої головного бухгалтера Пенсійного фонду України було зобовязано проводити утримання в розмірі 20% з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» до повного погашення сум заборгованості (а.с.14).

Листом головного державного виконавця Другого відділу ДВС міста Луцька ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_6 від 16.02.2018 року адресованим головному бухгалтеру ЛО УПФУ останнього було зобовязано повернути без виконання постанову виконавця від 14 липня 2016 року (а.с.15).

Згідно листа Луцького обєднаного управління Пенсійного фонду України (далі ЛО УПФУ) у Волинській області № 2009/02-15 від 14.02.2018 року, наданого у відповідь на адвокатський запит представника позивача, за час проведення виконавчих дій з позивача було утримано борг в сумі 3627,34 грн. (кошти перераховано на р/р 3111, МФО 305299, (ПАТ КБ «Приватбанк») (а.с.16).

Вказане також підтверджується повідомленням ЛО УПФУ від 11.01.2019 року надісланому на імя позивача, в якому, крім іншого, також зазначено, що відрахування по постанові виконавця з пенсії позивача було припинено з 01.03.2018 року, а також копіями платіжних доручень, долучених до вказаної відповіді на запит.

Зазначені вище обставини спростовують твердження представника відповідача про відсутність належних доказів отримання АТ КБ «Приватбанк» коштів в рамках ВП №49484287.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред'явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов'язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Викладене узгоджується з правовою позицією висловленою у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року(справа № 205/3330/14-ц).

Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що виконавчий напис нотаріуса не підлягає виконанню, а відповідно і стягнення заборгованості з позивача є протиправним, то позивачу підлягають поверненню кошти в сумі 3627, 34 грн., як безпідставно набуті відповідачем АТ КБ «Приватбанк» в рахунок заборгованості за кредитним договором.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Таким чином, з відповідача на користь держави (оскільки позивач звільнений від сплати судового збору) підлягає до стягнення сума судового збору у розмірі 768,40 грн.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК україни розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак позивачем та представником позивача не підтверджені належними та допустимими доказами витрати на правничу допомогу.

Зважаючи на особливості предмета спору, субєктний склад правовідносин, ціну позову, складність справи, значення розгляду справи для сторін, враховуючи також фактичні обставин справи, суд вбачає за можливе залишити сплату витрат на правничу допомогу за позивачем.

Керуючись ст. 89, 137, 141, 229, 247, 263, 264, 354 ЦПК України, ст. 12, 13, 15, 20, 216, 1212 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом від 24 вересня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 5139, грошові кошти в сумі 3 627 (три тисячі шістсот двадцять сім) гривень 34 копійки.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в дохід держави 768 гривень 40 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2 (місце проживання:43008, м.Луцьк, вул.Мисливська, 17; РНОКПП);

Відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ).

Дата складення повного тексту рішення 29 березня 2019 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду ОСОБА_7