Справа № 336/5792/19
Пр. № 4-с/336/28/2019
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області П`яниди Богдана Валерійовича, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції П`яниди Б.В.

В скарзі посилається на те, що дізнався про наявність виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів на користь заінтересованої особи ОСОБА_2 на утримання дитини 29 липня 2019 року з Єдиного реєстру боржників та Автоматизованої системи виконавчих проваджень і в цей же день звернувся до державного виконавця П`яниди Б.В., який видав йому копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.06.2018 року, винесену державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Гусаковим М.О. 31 березня 2019 року в межах означеного виконавчого провадження державним виконавцем, чиї рішення оскаржуються, винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холодною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання. Кожне з означених рішень державного виконавця містить умовиводи про те, що у заявника наявна заборгованість зі сплати аліментів за період з 2 лютого 2018 року по 31 березня 2019 року в сумі 32129 грн. 25 коп., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Між тим заборгованості зі сплати аліментів на момент відкриття провадження у нього не було, оскільки всі належні за виконавчим документом суми були добровільно сплачені ним стягувачу аліментів. В матеріалах провадження, як стало відомо після їх вивчення представником заявника, наявні два розрахунки заборгованості: від 31.03.2019 року та від 02.08.2019 року, в основу яких покладені відомості про середній заробіток працівника відповідної спеціальності в даній місцевості. Проте вже 22 червня 2018 року державному виконавцю було достеменно відомо про наявність у боржника постійного місця роботи та отримання щомісячного заробітку. У зв`язку з викладеним використання відомостей про середню по регіону заробітну плату є неправомірним, тому заявник просить про визнання означених розрахунків такими (неправомірними) та про їх скасування.

Крім того, 6 серпня 2019 року державний виконавець, чиї дії оскаржуються, виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату ті інші доходи боржника, яка містить приписи про стягнення з боржника 50 відсотків заробітної плати, з яких 25% належить спрямовувати на погашення заборгованості, а 25 % - на сплату щомісячного платежу, а також про щомісячне стягнення витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 269 грн. 73 коп. Означена постанова, на думку ОСОБА_1 , також підлягає скасуванню, оскільки висновки її автора про погашення заборгованості грунтуються на хибних висновках не лише про розмір цієї заборгованості, але й про її наявність.

Що стосується щомісячного стягнення суми виконавчого збору, вона у відповідності до вимог ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим статтею 4 Закону, а витрати виконавчого провадження в силу ст. 42 Закону повинні бути стягнутими на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум, тобто для стягнення виконавчого збору необхідно як передумову констатувати стягнення з боржника присуджених йому за рішенням сум.

Означена постанова також порушує порядок виплати стягнутих грошових коштів, передбачений статтею 47 Закону, згідно якої грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, тоді як в постанові зазначено про переказ грошових сум безпосередньо на рахунок стягувача, минуючи їх перерахування на рахунок державної виконавчої служби.

Наведені обставини свідчать про протиправність цього документа виконавчого провадження, наслідком чого є його скасування, про що і клопочеться позивач в заяві.

Окрім того, на думку позивача, неправомірною і такою, що підлягає скасуванню, є і постанова про відкриття виконавчого провадження, так як виконавче провадження 14 червня 2018 року відкрито на підставі виконавчого документа, що не відповідає вимогам ст. 4 Закону «Про виконавче провадження» та ст. 168 ЦПК України, оскільки не містить зазначення строку пред`явлення документа до виконання. У зв`язку з наведеними недоліками виконавчого документа його було потрібно повернути стягувачу без прийняття до виконання.

Оскільки всі перелічені документи виконавчого провадження заявник отримав лише 29 липня 2019 року, про що свідчить його підпис на копіях вказаних постанов, а до цього не знав про їх існування, встановлений законом десятиденний строк для звернення до суду зі скаргою на дії виконавця пропущений ним з поважних причин, тому він просить поновити цей строк.

Що стосується причини вчасного неотримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, що і зумовило його звернення до суду з порушенням строків, цією причиною є ненаправлення державним виконавцем всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження» постанови про відкриття провадження рекомендованим поштовим відправленням.

Дізнавшись про наявність виконавчого провадження та ознайомившись з його матеріалами, боржник у встановлений законом десятиденний строк після того, як дізнався про порушення свого права, подав до суду скаргу на постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холодною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, а також на постанову про зміну реєстраційних даних.

2 вересня 2019 року він звернувся до Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя з заявою про необ`єктивність розрахунків заборгованості зі сплати аліментів від 31.03.2019 року та від 02.08.2019 року, а також про необґрунтованість постанови про звернення стягнення на заробітну плату і доходи боржника, проте його звернення до часу подання скарги відділом виконавчої служби не розглянуто. Неможливість врегулювання вказаного питання в позасудовому порядку зумовило подання цього звернення 12 вересня 2019 року.

На підставі викладеного пропуск строку подачі скарги зумовлений поважними причинами, тому в силу вимог цивільного процесуального закону підлягає поновленню.

В судове засідання заявник, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення скарги, не з`явився.

Його представник надала суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення заяви та вирішення скарги у відсутність боржника і його представника.

Державний виконавець, чиї дії оскаржуються, заінтересована особа стягувач у виконавчому провадженні, - належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового розгляду, до суду не з`явилися, клопотання про вирішення справи у їх відсутність суду не надали.

Означені обставини в силу ч. 2 ст. 450 ЦПК України не є перешкодою для вирішення справи у відсутність її учасників.

Вивчивши доводи заяви, дослідивши надані заявником фактичні дані, суд знаходить скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 14 червня 2018 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області Гусаков М.О. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження за судовим наказом № 336/574/18 від 16.03.2018 року, виданим Шевченківським районним судом м. Запоріжжя 11 червня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6, 10).

В межах вказаного виконавчого провадження 31 березня 2019 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області П`янидою Б. В. винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та холодною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Постановою від 06.08.2019 року звернено стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу на дії державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, а в силу ч. 2 цієї статті пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Оскільки з наданих суду фактичних даних випливає, що копію постанови про відкриття виконавчого провадження, а також оскаржуваних постанов заявник отримав лише 29 липня 2019 року, ознайомився з матеріалами виконавчого провадження 27 серпня 2019 року, 2 вересня 2019 року подав заяву про позасудове врегулювання доводів, викладених в скарзі, та, не отримавши відповіді, вже 12 вересня 2019 року звернувся до суду за захистом свого права, суд вважає, що строк звернення до суду ним пропущений з поважних причин, і знаходить всі підстави для його поновлення.

Згідно із ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення, яке є обов`язковим до виконання, іменем України.

Виконання судового рішення, як випливає із змісту ст. 431 ЦПК України, здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконавчі документи, що за змістом Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню, зазначені в статті 3 Закону, а також в статті 431 ЦПК України і до них відносяться виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Поняття виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) наведено в статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої виконавче провадження це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) поряд з іншими органами і службовими особами за змістом статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Однією з засад виконавчого провадження є законність (ст. 2 Закону), відповідно до якої виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ч. 2 ст. 18 Закону).

До передбачених статтею 18 Закону обов`язків виконавця відноситься обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Примусове виконання виконавчих документів, як логічно випливає із змісту частини 5 ст. 26 Закону, починається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей).

Обов`язок виконавця направити копію постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим поштовим відправленням внормований статтею 28 Закону.

Судом встановлено, що заявник копії означеного документу виконавчого провадження вчасно не отримав, а дізнався про наявність виконавчого провадження з Єдиного реєстру боржників та Автоматизованої системи виконавчих проваджень (а. с. 7-8). Копія ж постанови про відкриття провадження отримана ним лише 29 липня 2019 року.

Наведені судом обставини представником відділу державної виконавчої служби, який належним чином тричі повідомлявся про дату, час та місце вирішення скарги, проте скористався правом брати участь в судовому засідання на власний розсуд, не спростовані, тому, враховуючи принцип змагальності цивільного судочинства, суд сприймає як об`єктивні фактичні дані про ці обставини, надані заявником.

Недотримання цього обов`язку уповноваженою службовою особою відділу державної виконавчої служби потягло за собою об`єктивну неможливість боржника надати декларацію про доходи та відомості, які підтверджують його офіційне з 21 січня 2017 року працевлаштування, що потягло помилку при обчисленні заборгованості зі сплати аліментів.

Обов`язок виконавця повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі надходження виконавчого документа на виконання від стягувача встановлений частиною 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Як встановлено судом, цього обов`язку державний виконавець, в провадженні якого перебувало виконавче провадження, - ОСОБА_4 , також не дотримався, що призвело до хибних умовиводів про те, що у ОСОБА_1 виникла заборгованість за період з 22.02.2018 року по 31.03.2019 року в сумі, яка перевищує суму відповідних платежів за шість місяців і обчислюється 32129 грн. 25 коп.

Заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном (частина 1 ст. 195 СК України).

За змістом ч. 2 ст.195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

В основу розрахунків заборгованості позивача від 31.03.2019 року та від 02.08.2019 року покладені відомості про середній заробіток працівника відповідної спеціальності в даній місцевості (а. с. 10, 11). Проте з 21 січня 2017 року ОСОБА_1 працює в товаристві з обмеженою відповідальністю «Центр «ГАЗ Запчастина» і щомісяця отримує заробітну плату (а. с. 16). В матеріалах виконавчого провадження наявна інформація ДФС від 22 червня 2018 року, 5 жовтня 2018 року, 26 листопада 2018 року та 03.04.2019 року про місце роботи боржника.

Між тим об`єктивного розрахунку державним виконавцем, в чиєму розпорядженні наявні механізми отримання інформації, а також наявні відомості про офіційну працевлаштованість боржника та розмір отримуємих ним доходів, не зроблено.

За таких обставин використання відомостей про середню по регіону заробітну плату є неправильним, тому суд знаходить вимогу про визнання означених розрахунків неправомірними та їх скасування такою, що грунтується на вимогах закону і підлягає задоволенню.

Що стосується вимоги про визнання неправомірною та скасування постанови від 06.08.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату ті інші доходи боржника, яка містить приписи про стягнення з боржника 50 відсотків заробітної плати, з яких 25% належить спрямовувати на погашення заборгованості, а 25 % - на сплату щомісячного платежу, а також про щомісячне стягнення витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 269 грн. 73 коп., оцінюючи доводи скарги, суд виходить з такого.

Приписи цього документу виконавчого провадження про стягнення з боржника 50 відсотків заробітної плати, з яких 25% належить спрямовувати на погашення заборгованості, як зазначено грунтуються на висновках державного виконавця про наявність заборгованості, що обчислена ним на підставі відомостей про заробітну плату робітників по регіону, які застосуванню в даному випадку не підлягають, а сам розрахунок вже визнаний судом протиправним.

За встановлених обставин неправомірною і такою, що підлягає скасуванню, є і сама постанова про звернення стягнення на заробітну плату ті інші доходи боржника в частині приписів про стягнення з боржника 50 відсотків заробітної плати, з яких 25% належить спрямовувати на погашення заборгованості.

Дійшовши вказаного висновку, суд, окрім наведених міркувань, враховує і ту обставину, що у відповідності до частини 4 ст. 42 Закону, яка внормовує розподіл коштів виконавчого провадження, на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку припинення виконавчого провадження чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

З наведеного положення законодавства випливає, що право на стягнення коштів виконавчого провадження, якими є витрати на проведення виконавчих дій, виникає після здійснення стягнення присуджених боржнику грошових сум або у випадку припинення виконавчого провадження чи закінчення виконавчого провадження, тому законодавцем і вжито словосполучення «стадія розподілу стягнутих з боржника грошових сум».

Проте судом встановлено, що жодних грошових сум з заявника під час здійснення виконавчого провадження не стягнуто, тому такий припис державного виконавця також не ґрунтується на законі.

На користь висновку суду про обґрунтованість вказаної вимоги враховує суд і доводи представника заявника про невірне посилання державного судового виконавця на ім`я боржника, яке він зазначає як ОСОБА_5 , тоді як в паспорті громадянина України воно записано як ОСОБА_5 , а також про неналежне розпорядження щодо переказу грошових коштів, присуджених стягувачу, на рахунок, відмінний від відповідного рахунку органу державної виконавчі служби, як це приписує ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується постанови про відкриття виконавчого провадження від 14.06.1918 року, вирішуючи вимогу про визнання її неправомірною, суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з такого.

Підставою для визнання її неправомірною, на думку заявника, є відсутність у виконавчому документі, яким є судовий наказ, посилання на строк пред`явлення документа до виконання, що повинно потягти наслідки у виді повернення виконавчого документа стягувачу.

Такий висновок заявника є хибним, оскільки зі змісту наказу судді від 16.03.2018 року випливає, що строк пред`явлення наказу до виконання в частині приписів про стягнення аліментів простирається до повноліття дитини, в частині стягнення судового збору встановлений строк пред`явлення в три місяці.

Таким чином, з виконавчого документа недвозначно слідують встановлені ним строки пред`явлення наказу до виконання.

За вказаних обставин суд не вбачає жодної підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, яка повністю відповідає вимогам закону, знаменує собою початок примусового виконання рішення суду, яке, як вказано, в силу вимог Основного Закону України є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, а згідно із ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в частині встановлених судом ознак неправомірності в діях та рішеннях державного виконавця, тому в цій частині порушене право заявника підлягає захисту в обраний ним спосіб.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 451 ЦПК України).

Не встановивши ознак неправомірності в постанові про відкриття провадження в справі, суд у відповідності до наведеного положення цивільного процесуального законодавства ухвалює про відмову в задоволенні скарги в цій частині.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 447-452, 352-354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області П`яниди Богдана Валерійовича задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк на звернення зі скаргою до суду.

Визнати розрахунок заборгованості від 31.03.2019 року неправомірним.

Визнати розрахунок заборгованості від 02.08.2019 року неправомірним.

Визнати постанову від 06.08.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника протиправною та скасувати її.

Решту вимог залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повної ухвали.

Суддя О.В. Щаслива