Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 303/2893/13-ц

провадження № 61-21843 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророк В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2015 року у складі суддів Готра Т. Ю., Кожух О. А., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив визнати недійсним договір про відсотки, укладений 05 квітня 2012 року, між ним та відповідачем.

Позов мотивовано тим, що відповідач пред'явив договір від 5 квітня 2012 року, сторонами якого вони є, про сплату процентів за користування позиченими грошовими коштами. Проте, цей договір позивач не підписував, що свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення такого договору та є підставою для визнання його недійсним.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2014 року у складі судді Гейруша В. Б. позов задоволено.

Визнано недійсним договір, укладений 05 квітня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір позивач не підписував, що свідчить про відсутність волевиявлення позивача на укладення такого договору та є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2014 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.

За результатами нового апеляційного розгляду справи, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що почеркознавчою експертизою встановлено, що підписи від імені ОСОБА_4 у договорі від 05 квітня 2012 року - виконані не ним. Вказана обставина свідчить про відсутність у позивача волевиявлення на укладення спірного договору. Наявність у договорі від 05 квітня 2012 року рукописного тексту позивача про те, що з тектосм договору він ознайомлений та згодний, не є доказом укладення договору, оскільки відсутність в договорі такого елементу як підпис позивача, яким скріплюється письмовий документ, свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення цього договору.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлену ним ухвалу та відмовити у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував обставин сплати позивачем відсотків на протязі 14 місяців та не звернув увагу на те, що представник позивача визнала факт сплати позивачем відсотків по договору від 5 квітня 2012 року.

В судовому засіданні апеляційної інстанції було надано письмові докази щодо виплати відсотків з 15 березня 2013 року відповідно до договору від 5 квітня 2012 року для огляду та приєднання до матеріалів справи, але суд оглянувши їх, не дав належної оцінки та відмовив в клопотанні щодо приєднання їх до матеріалів справи.

Отже апеляційний суд під час розгляду апеляційної скарги не надав належної оцінки доказам, не дослідив їх у повному обсязі та відмовив у їх приєднанні до матеріалів справи.

Судом апеляційної інстанцій не взято до уваги вимоги частини другої статті 205 ЦК України, відповідно до якої правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Факт того, що особа приступила до виконання зобов'язання, не може суперечити волі. Тобто ОСОБА_4 на протязі чотирнадцятьох місяців сплачував відсотки по договору.

Апеляційний суд не взяв до уваги той факт, що відносно позивача ОСОБА_4 відкрито кримінальне провадження за підробку документів. В рамках даного провадження було проведено почеркознавчу експертизу Київського НДІСЕ від 15 серпня 2014 року, згідно якого підписи від імені ОСОБА_4 у договорі про відсотки від 05 квітня 2012 року, виконані самим ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 лютого 2019 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено, що 5 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір, яким сторони врегулювали питання виплати процентів від суми позики, погоджене ними раніше.

У якості правової підстави для визнання вказаного правочину недійсним позивач посилався на те, що він не підписував вказаний договір та не мав волевиявлення на його укладення.

Відповідно до частини другої, частини третьої статті 203 ЦК Україниособа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 638 ЦК Українивстановлено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Волевиявлення на укладення договору учасник (сторона) правочину здійснює в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. Таким чином, скріплення підписом письмового документа учасником (сторони) правочину, є елементом щодо укладення договору.

Частиною першою статті 215 ЦК Українивизначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Частиною першою статті 216 ЦК Українивстановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З метою встановлення обставин, які мають значення для вирішення даної справи і потребували спеціальних знань, у даній справі, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 серпня 2013 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, проведення якої доручено Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Закарпатській області.

За результатами проведення вказаної судової експертизи, експертом відділу криміналістичної експертизи Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України в Закарпатській області складено висновок від 29 січня 2014 року №15/569, яким встановлено, що підписи від імені ОСОБА_4 у договорі від 05 квітня 2012 року - виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Рукописний текст про те, що з текстом договору ознакомлен та з ним погоджується, який міститься в останньому рядку договору від 05 квітня 2012 року, виконаний ОСОБА_4

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що оспорюваний договір, підписаний не ОСОБА_4, а отже був укладений без волевиявлення ОСОБА_4, у зв'язку з чим суд дійшов правильного висновку про недійсність зазначеного правочину на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Суди правильно виходили з того, що нааявність у договорі від 05 квітня 2012 року рукописного тексту позивача про те, що він з текстом договору ознайомлений та з ним погоджується, не підтверджує факт укладення договору та наявність у ОСОБА_4 волевиявлення на його укладення саме на обумовлених ним умовах, оскільки відсутність в договорі такого елементу, як підпис сторони, яким скріплюється письмовий документ, свідчить про відсутність у нього волевиявлення на укладення цього договору.

Під час розгляду справи відповідач не спростував належними і допустимими доказами висновок судово-почеркознавчої експертизи, призначеної і проведеної у цій справі за ухвалою суду. Під час апеляційного розгляду відповідачу роз'яснювалось право заявити клопотання про призначення у справі повторної експертизи. Разом з тим, ОСОБА_5 від її призначення відмовився, у зв'язку з чим, апеляційний суд правильно вважав висновок судово-почеркознавчої експертизи від 29 січня 2014 року належним і допустимим доказом у цій справі.

Суди попередніх інстанцій дали належну оцінку посиланням відповідача на висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 15 серпня 2015 року, згідно якого підписи від імені ОСОБА_4 у договорі про відсотки від 05 квітня 2012 року виконані ОСОБА_4, та правильно виходили з того, що він не може вважатись належним доказом у даній цивільній справі, оскільки підлягає оцінці в рамках кримінальної справи, за результатами розгляду якої, лише прийняте у ній рішення, яке набрало законної сили мало б братися до уваги стосовно обставин, які мають значення по даній справі.

Доводи касаційної скарги на те, що доказом укладення оспорюваного договору є сплата позивачем відсотків на протязі 14 місяців, були предметом перевірки та оцінки судами під час розгляду справи, які, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів дійшли обґрунтованих висновків про відсутність у матеріалах справи беззаперечних доказів на підтвердження таких обставин.

При цьому, суди правильно виходили з того, що положення частини другої статті 205 ЦК України, на які посилається відповідач, не поширюється на правочини, які відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України належить вчиняти у письмовій формі.

Доводи касаційної скарги про неправильність застосування апеляційним судом норм матеріального права спростовуються встановленими судом обставинами та змістом наведених вище норм, які до цих конкретних правовідносин застосовано правильно.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 400 ЦПКУкраїни, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, у зв'язку з чим підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегія суддів не приймає до уваги подані у березня 2019 року Верховному Суду доповнення до касаційної скарги, оскільки вказані доповнення стосуються касаційної скарги ОСОБА_5 від 04 червня 2014 року, яка вже розглянута ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року. Зазначені доповнення не містять жодних посилань мотиви, обґрунтування чи підстави скасування ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2015 року, яка є предметом даного касаційного перегляду. Крім того, подані з пропуском строку, визначеним статтею 398 ЦПК України та до них не додано доказів надсилання їх копій іншим учасникам справи.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська