ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2019 року

м. Київ

справа № 541/178/16-ц

провадження № 61-8876св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В.А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета первісного спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний Брокерський Дім «Фаворит», Територіальний сервісний цент 5344 регіонального сервісного центру МВС у Полтавській області,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року, ухвалене у складі судді Городівського О. А., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Обідіної О. І., Панченка О. О., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональний Брокерський Дім «Фаворит» (далі - ТОВ «Міжрегіональний Брокерський Дім «Фаворит»), Територіальний сервісний цент 5344 регіонального сервісного центру МВС у Полтавській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1997 року перебуває з ОСОБА_2 у шлюбі, за час якого ними набуто майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме автомобіль ВАЗ 111740, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

7 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу вказаного автомобіля.

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу автомобіля укладений без її згоди, позивач просила про задоволення позову.

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння автомобіль ВАЗ 111740, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 7 листопада 2015 року він є власником автомобіля ВАЗ 111740, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а відповідачі незаконного заволоділи ним та утримують його.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, зустрічний - задовольнити.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 111740, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 7 листопада 2015 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про витребування з чужого незаконного володіння автомобіля відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль придбано за час перебування у шлюбі, тому відповідно до статті 60 СК України, статті 368 ЦК України цей транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, володіння, користування та розпорядження яким необхідно здійснювати з урахуванням обмежень, установлених статтею 65 СК України. Такі обставини дали підстави для висновку, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки його укладено ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вказував на доведеність і обгрунованість первісного позову.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2016 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнених доводів особи, яка її подала

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення справи. Зокрема, заявник вказував на відсутність доказів необізнаності ОСОБА_1 про продаж автомобіля і її незгоди з цим. Також вказував на те, що суди не встановили, за які кошти був придбаний спірний автомобіль, а тому, на думку заявника, висновок судів попередніх інстанцій про те, що автомобіль є спільним сумісним майно подружжя, є припущенням. Вирішуючи справу, суди не врахували позицію Верховного Суду України, викладену у постанові №6-7цс15, яка є обов`язковою для всіх суб?єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, який містить відповідну правову норму.

Фактичні встановлені судами обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 1997 року.

За час шлюбу сторони придбали автомобіль ВАЗ 111740, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

7 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 111740, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який посвідчений відокремленим підрозділом № 11 ТОВ «Міжрегіональним брокерський дім «Фаворит», відповідно до умов якого ОСОБА_3 купив вказаний автомобіль.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що своєї згоди на продаж автомобіля, який є спільним сумісним майном подружжя, вона не надавала, оскільки з серпня 2015 року по січень 2016 року ОСОБА_2 проживав окремо, так як між ними був конфлікт. У січні 2016 року ОСОБА_2 повернувся додому і повідомив її про продаж автомобіля.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (стаття 369 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог і визначаючи договір купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля, який є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , порушено вимоги закону щодо обов`язкової згоди дружини на укладення такого договору, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання його недійсним.

Частиною першою статті 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_3 посилався на те, що він є власником спірного автомобіля, тому просив витребувати з чужого незаконного володіння своє майно.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили з відсутності правових підстав для витребування з чужого незаконного володіння спірного автомобіля, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля визнаний недійсним.

Так, відповідно до правових наслідків недійсності правочину, визначених статтею 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Отже, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, застосування реституції як наслідок недійсності оспорюваного правочину є правом суду, а не його обов`язком.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції врахував обставини справи та дійшов висновку про незастосування до спірних правовідносин реституції, при цьому роз`яснив стороні право звернення до суду з окремим позовом.

З такими висновками погодився і апеляційний суд.

Твердження заявника про те, що позивач за первісним позовом належними доказами не довела, що вона не знала про продаж спірного автомобіля, безпідставні, оскільки при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Безпідставними є і твердження про незастосування судами попередніх інстанцій правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 8 квітня 2014 року у справі № 6-7цс15.

Вирішуючи справу, суди вказували на те, що наведена правова позиція Верховного Суду України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як правовідносини у справі № 6-7цс15 не є подібними та ґрунтуються на різних фактичних обставинах.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О.Кузнєцов
Судді: В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов