ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8327/19 Справа № 184/305/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Малашина Ю. Б. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк",

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ПАТ КБ Приватбанк звернулося до суду позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 2-3), який в подальшому уточнило (т. 1 а.с. 141-144).

В обгрунтування позову позивач зазначив, що 19.09.2012 року ОСОБА_1 стала клієнтом КБ «Приватбанк» шляхом проходження ідентифікації та ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг в КБ «Пприватбанк», внаслідок чого отримала кредитну картку «Універсальна». 01.06.2013 року відповідачу було переоформлено кредитну карту на престижну кредитну картку «Універсальна Gold», відповідно до тарифів якої відповідачка отримала кредит у розмірі 9000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, тому за кредитним договором № б/н, станом на 27.07.2018 року, утворилась заборгованість у розмірі 222427,59 грн., що складається з наступного: 18319,38 грн. заборгованість за кредитом, 193040,23 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 10567,98 грн. штраф (процентна складова), яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також стягнути з неї судовий збір.

Просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 19 вересня 2012 року у розмірі 222 427,59 грн. та судові витрати у розмірі 3 336,41 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2016 року заявлені позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.09.2012 року, в розмірі 27 445 (двадцять сім тисяч чотириста сорок п`ять) грн. 18 коп., яка складається з: 18 319,38 грн. - заборгованість за кредитом; - 7142,70 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 200,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; - 500,00 грн. (фіксована частина); - 1283,10 грн. штраф (процента складова). Вирішено питання щодо судових витрат (т. 1 а.с. 50-52).

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2016 року (т. 1 а.с. 60-62).

Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 18 липня 2018 року вказану заяву задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2016 року скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку (т. 1 а.с. 72-73).

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2019 року заявлені позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.09.2012 року в розмірі 7 959 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 31 копійки. Вирішено питання судових витрат. В іншій частині позову Акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» відмовлено (а.с. 141-145).

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ Приватбанк, подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2019 року скасувати в частині відмови та ухвалити нове яким в цій частині заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права /т. 2 а.с. 46-52/.

ОСОБА_2 скористалась своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду змінити, з наступних підстав.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н у спосіб подання письмової згоди Відповідача на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Згідно анкети заяви від 19.09.2012 р. відповідач виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку - кредитку «Універсальна» та погодилась, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами, які були надані для ознайомлення у письмовому вигляді. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті www.privatbank.ua. Відповідач зобов`язувалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на зазначеному сайті Приватбанку. Крім того, у анкеті заяві міститься відмітка Банку про те, що ОСОБА_1 під час відкриття рахунків і випуску платіжних карток 19.09.2012 пройшла ідентифікацію клієнта. (т. 1 а.с. 6).

Відповідно до довідки Банку від 26.07.2018 р. № 30.1.0.0/2-20160202/1427 клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 19.09.2012 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 04.2017 року (т. 1 а.с. 111).

Відповідно до довідки від 06.03.2018 р. про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти щодо клієнта ОСОБА_1 (картрахунок 151135 від 01.06.13) старт карткового рахунку відбувся 01.06.2013, того ж дня встановлено кредитний ліміт у розмірі 5 513,05 грн., який був збільшений 13.12.2013 р. до 9 000,00 грн., зі строком дії кредитної картки 04/17 (т. 1 а.с. 85).

Згідно виписки по картці № НОМЕР_3 проводився рух коштів як шляхом зняття коштів з картки, так і поповнення картки за період: 19.09.2012 р. 30.05.2013 р., при чому на кінець вказаного періоду рахується заборгованість у сумі 5 513,05. Зазначена заборгованість була перенесена на рахунок № НОМЕР_4 , старт якого відбувся 01.06.2013 р., по якій здійснювалось як зняття коштів, так і поповнення до 03.07.2018 р.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.09.2012 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 27.07.2018 року (т. 1 а.с. 145):

? тіло кредиту становить 18319,38 гривень (колонка № 5 «Залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту));

? залишок заборгованості за відсотками (колонка № 12 «Загальний залишок заборгованості за відсотками» - 193040,23 грн.;

? нарахована пеня 0 грн.;

? заборгованість по судовим штрафам 11 067,98 грн.;

? разом 222 427,59 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 19 вересня 2012 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19 вересня 2012 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та Тарифи Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємні частини спірного договору.

Тарифами по престижним катам Visa (т. 1 а.с. 7) та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (т. 1 а.с. 9-32), що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (19 вересня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (08 лютого 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Тарифи та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

У постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14 Верховний Суд України зазначив, що сторони досягли згоди та уклали договір, в якому передбачили, що позовна давність, установлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п`яти років відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка») (стандарт).

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) посилання на відступлення від правової позиції, викладеної раніше у постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), що було обов`язковим згідно з частиною першою статті 360-7 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття постанови) відсутнє.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.UK проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14).

Колегія суддів вважає, що Тарифи по престижним катам Visa (т. 1 а.с. 7) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (т. а.с. 9-32), які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 вересня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Також, колегія суддів зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 19 вересня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Проте, суд першої інстанції не обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 9 740,58 грн., оскільки відповідно до підписаною позичальником анкети-заяви від 19.09.2012 року бажаний кредитний ліміт зазначено у розмірі 4 000 грн., а відповідно до довідки від 06.03.2018 р. про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти щодо клієнта ОСОБА_1 (картрахунок 151135 від 01.06.13) кредитний ліміт був збільшений 13.12.2013 р. до 9 000,00 грн. (т. 1 а.с. 85).

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до інформаційної довідки Покровського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 29.05.2019 року, за період з 14.09.2016 р. по 20.08.2018 р. з ОСОБА_1 було утримано заборгованість на користь КБ «ПРИВАТБАНК» за виконавчим листом №184/305/16-ц, 2/184/167/16, виданого 25.02.2019 року Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області в сумі 5 694,30 гривень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 3 305,70 грн. (9 000 грн. (встановлений кредитний ліміт) - 5 694,30 грн. (утримана з ОСОБА_1 заборгованість на користь КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 14.09.2016 р. по 20.08.2018 р. за виконавчим листом №184/305/16-ц, 2/184/167/16, виданого 25.02.2019 року Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області).

Стягуючи відсотки за користування кредитом у розмірі 3 913,03 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ч.1 ст. 1054 ЦК відповідачка зобов`язана сплатити позивачу проценти за користування кредитом у розмірі, визначеному відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054 ЦК, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, оскільки вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, а тому на думку колегії суддів суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, чим допустив порушення процесуального законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмовити в частині позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, у зв`язку з їх недоведеністю.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалося, а тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегією суддів не перевірялося.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга АТ КБ Приватбанк підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредиту, з ухваленням нового про часткове задоволення в цій частині позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та враховуючи зміну суми заборгованості за тілом кредиту, а також відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, а також, враховуючи розмір судових витрат стягнутих за рішенням суду у розмірі 119,30 грн., колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни розміру судових витрат.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк ПриватБанк заборгованості за кредитним договором б/н від 19.09.2012 року у розмірі 7 959,31 грн. скасувати, позовні вимоги в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_5 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 , виданий Орджонікідзевським МВ УМВС України в Дніпропетровській області 30.09.1997 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК», код ЄДРПОУ 14360570, рах. № НОМЕР_7 , МФО №305299, розташованого за адресою:01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд.50, заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.09.2012 року в розмірі 3 305 (три тисячі триста п`ять) гривень 70 копійок (заборгованість за тілом кредиту).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров