Справа № 524/9587/17
Провадження №2/524/89/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2019 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., за участі позивача-відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , представника відповідача-позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання часток у праві власності на житловий будинок та визнання права приватної власності на житловий будинок, і за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання приватної власності на житловий будинок, -
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2017 року до суду звернулася ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_3 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя.
В обґрунтування позову зазначала, що вона ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В. за реєстровим номером 267.
Відповідно до п. 1.7. цього договору даний об`єкт нерухомості (житловий будинок) набувався у спільну сумісну власність її та її чоловіка ОСОБА_3 , який дав згоду на його придбання. Згода висловлена письмово та нотаріально посвідчена 24 січня 2014 року.
Вказувала, що даний житловий будинок придбавався частково за кошти, які вона отримала від продажу належної їй на праві особистої власності квартири АДРЕСА_2 .
В позові зазначала, що між ними не укладався ні шлюбний договір, ні договір про зміну розмірів часток у спільній сумісній власності і будь-які домовленості між ними також відсутні. Відповідач відмовляється укласти договір виділу часток на належне їм нерухоме майно. З метою можливості розпоряджатися належною їй частиною нерухомого майна, бажає провести визначення належної їй частки в спільному майні подружжя.
Просила визначити, що їй ОСОБА_5 та ОСОБА_3 належить кожному по 1/2 ідеальної частки будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 04 січня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, залучено сторони до участі у справі (а.с.27).
14 лютого 2018 року до суду надійшла письмова заява ОСОБА_3 про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку із його зверненням до Центру з надання безоплатної правової допомоги (а.с.37).
Ухвалою суду від 16 лютого 2018 року відповідачу ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду у зв`язку із ненаданням відповідних доказів його звернення за юридичною допомогою до Центру з надання безоплатної правової допомоги (а.с.39).
Ухвалою суду від 16 лютого 2018 року визнано підготовку до розгляду справи закінченою та призначено справу до розгляду з викликом сторін (а.с. 40).
26 лютого 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_3 , за підписом адвоката Долі Г.В., надійшла зустрічна позовна заява про визнання права власності на нерухоме майно (а.с. 45).
Ухвалою суду від 01 березня 2018 року позивачу ОСОБА_3 було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви, оскільки така заява була подана з порушенням вимог ч. 2 ст. 193 ЦПК України (а.с. 56).
11 квітня 2018 року від відповідача ОСОБА_3 , за підписом адвоката Долі Г.В., були подані до суду відзив на позовну заяву та клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку із перебуванням відповідача у складі Збройних Сил України, що залучені до проведення АТО (а.с. 62-64).
Ухвалою суду від 12 квітня 2018 року провадження у справі було зупинено на час перебування відповідача ОСОБА_3 у складі Збройних Сил України, що залучені до проведення АТО (а.с. 69).
Ухвалою суду від 24 липня 2018 року провадження у справі було відновлено (а.с. 80).
Ухвалою суду від 21 серпня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи у зв`язку із витребуванням документів з військової частини про проходження відповідачем військової служби, а також у зв`язку із викликом відповідача до суду шляхом оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.87).
09 жовтня 2018 року до суду від відповідача ОСОБА_3 було подано позовну заяву про визнання права власності на нерухоме майно (а.с. 99-101).
Ухвалою суду від 10 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно було повернуто позивачу оскільки така заява була подана з порушенням вимог ч. 2 ст. 193, ст. ст. 175, 177, 187, п.п. 15.1, 15.2 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (а.с. 102).
23 жовтня 2018 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно (а.с.117-118).
Позивач просив визнати на ним право власності на будинок АДРЕСА_1 в цілому.
Ухвалою суду від 25 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, залучено сторони до участі у справі (а.с. 133).
16 листопада 2018 року до суду від ОСОБА_5 було подано клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів (а.с.140-141).
05 листопада 2018 року до суду від ОСОБА_5 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю (а.с. 154-157).
Ухвалою суду від 28 грудня 2018 року позови сторін у справі були об`єднані в одне провадження (а.с. 205).
Відповідач-позивач ОСОБА_3 проти первісних вимог ОСОБА_5 про визнання часток у праві власності на житловий будинок та позовних вимог про визнання права приватної власності на житловий будинок заперечував. Подав до суду відзив на первісну позовну заяву в якому зазначив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 22 січня 2011 року по 12 березня 2018 року. Від шлюбу дітей не мають. До реєстрації шлюбу в порядку спадкування мав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Оскільки, мав борг по аліментам на утримання дітей була вірогідність накладення на квартиру арешту. Для збереження квартири ОСОБА_5 запропонувала переоформити квартиру на неї. На дану пропозицію він погодився за умови, що це переоформлення є фіктивним. У приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки В.М. оформили договір дарування квартири. В подальшому, 24 січня 2014 року цю квартиру продали за 81 222,00 грн. з метою купівлі житлового будинку. Покупцем в договорі була зазначена ОСОБА_7 , але п. 1.7 договору вказано, що об`єкт договору набувається у спільну сумісну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Таке рішення було прийняте у зв`язку із існуванням загрози арешту майна, що було оформлене лише на його ім`я, але кошти на придбання будинку належали йому, оскільки були отримані від продажу його квартири. Після укладення договору забрав всі документи собі. Повернувшись з військової служби в липні 2017 року виявив, що дружина вивезла з будинку майно і документи та не сплачувала за комунальні послуги.
Вважає, що будинок АДРЕСА_1 належить лише йому, так як був придбаний за кошти, що були виручені від продажу успадкованої ним квартири у 2007 році.
23 жовтня 2018 року відповідач-позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_7 , який за своїм обґрунтуванням є схожим на поданий ним раніше відзив на позов.
Просив визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 , в цілому, який складається з житлового будинку літ. А,а,а1, житловою площею 27,4 кв.м., загальною площею 47,9 кв.м., сараю літ. Б, огорожі № 1,2, розташований на земельній ділянці комунальної власності.
05 листопада 2018 року позивачем ОСОБА_7 було подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.
Просила визнати її особистою приватною власністю будинок АДРЕСА_1 .
У судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_7 , яка після укладення шлюбу з ОСОБА_8 взяла його прізвище - ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_2 первісний позов до ОСОБА_3 про визнання часток у праві власності на житловий будинок та позовні вимоги до цього ж відповідача про визнання права приватної власності на житловий будинок підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в позовах. Проти позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання за ним приватної власності на житловий будинок в цілому заперечували.
Представник відповідача-позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позовних вимог ОСОБА_5 про визнання часток у праві власності на житловий будинок та визнання права приватної власності на житловий будинок заперечувала, просила відмовити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у відзиві на позов. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання приватної власності на житловий будинок просила задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у зустрічному позові. Пояснила, що квартира АДРЕСА_2 була подарована ОСОБА_7 з метою уникнення її відчуження внаслідок наявного боргу по аліментам у ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу цієї квартири фіктивним не визнавався.
У судове засідання відповідач-позивач ОСОБА_3 не прибув повторно, викликався судом у судове засідання належним чином, у тому числі через свого представника.
Суд, вислухавши пояснення позивача-відповідача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача-позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 , вивчивши матеріали справи, встановив наступне.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_10 з 22 січня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції (а.с.7).
Від даного шлюбу сторони дітей не мають. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 березня 2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 125).
10 серпня 2018 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та взяла його прізвище « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 229).
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_3 , останній, за договором дарування квартири від 29 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою В.М., подарував ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 (а.с.8).
Доказів того, що між відповідачем-позивачем ОСОБА_3 та позивачем-відповідачем ОСОБА_1 , на той час ОСОБА_7 , існувала домовленість про укладення фіктивного договору дарування квартири з метою неможливості у подальшому звернення на неї стягнення, а також те, що даний договір визнавався фіктивним у судовому порядку, відповідачем-позивачем ОСОБА_3 та його представником до суду не було надано.
13 листопада 2013 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., продала, а ОСОБА_11 придбав квартиру АДРЕСА_2 . Згідно п. 2.1. даного договору продаж вчинено за 88 000,00 грн. (а.с. 142-143).
24 січня 2014 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О.В., придбала у ОСОБА_12 житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 , що складається в цілому з: житлового будинку літ. А,а1, житлова площа 27,4 кв.м., загальна площа 47,9 кв.м., сараю літ. Б, огорожі № 1,2, розташованих на земельній ділянці комунальної власності.
За пунктом 1.7. даного Договору купівлі-продажу, зазначений об`єкт нерухомості (житловий будинок) набувається у спільну сумісну власність ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , який дав заяву на згоду на придбання цього об`єкту нерухомості, яка висловлена письмово та нотаріально засвідчена приватним нотаріусом. За п. 2.1. даного договору продаж будинку було вчинено за 81 222,00 грн. (а.с. 10-11).
Укладаючи договір купівлі-продажу будинку, за наявності згоди ОСОБА_3 за наведеного змісту, ОСОБА_1 (на той час ОСОБА_7 ) тим самим погоджувалася, що кошти за які був придбаний будинок є їх спільною сумісною власністю, а сам будинок був придбаний як спільна сумісна власність подружжя.
Суд критично ставиться до тверджень позивача-відповідача ОСОБА_1 про факт придбання спірного житлового будинку виключно за її особисті кошти, оскільки відповідні докази так і не були надані суду. Суд не може взяти до уваги надані позивачем-відповідачем ОСОБА_1 договори позики від 09 вересня 2013 року про отримання від кредитної спілки «Металург КСЗ» позики у сумі 6000,00 грн. та договору позики за 22 січня 2014 року про отримання від ОСОБА_13 позики у сумі 20 000,00 грн., які були спрямовані, за твердженням ОСОБА_1 , на придбання нею будинку, адже дані договори не містять мету одержання цих коштів.
Надані ОСОБА_1 копії заяв про переказ готівки, копії повідомлень АТ «Банк Ренесанс Капітал» про існуючу заборгованість, квитанції про здійснення погашення заборгованості за процентами тощо, лише підтверджують факт укладання кредитного договору між банком та нею 28 жовтня 2011 року. Доказів того, що ці кошти надавалися позичальнику ОСОБА_1 (на той час ОСОБА_7 ) саме на придбання нерухомості та були витрачені на ці цілі нею до суду не надано.
Крім того, представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні були надані пояснення, що отримані ОСОБА_14 кредити у 2011 році в АТ «Дельта Банк» та «Банк Ренесанс Капітал» були споживчими кредитами.
Також, суд приймає до уваги пояснення позивача-відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , які пояснили в судовому засіданні, що кошти, які одержувала ОСОБА_1 у позику та в кредит були використані під час ремонту будинку та для придбання меблів.
Отже, у судовому засідання жодною із сторін не було доведено факту одноособового, виключно за власні кошти, придбання спірного нерухомого майна житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 . Будь-якої згоди щодо добровільного поділу між сторонами житлового будинку також не було досягнуто.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
У Постанові Верховного Суду України 25 листопада 2015 року (справа № 6-2333цс15), викладена правова позиція, відповідно до якої, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:
1) час набуття такого майна;
2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);
3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіки є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, за загальним правилом у разі визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності подружжя їх частки вважаються рівними.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові ВП Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі за № 372/504/17, а також у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Таким чином, враховуючи, що придбаний сторонами в період шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 фактично було придбано за сумісні (спільні) кошти подружжя і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя сторонами не надано, а тому, суд дійшов висновку про визнання за сторонами права власності по 1/2 частині за кожним, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 372 ЦК України спільна сумісна власність припиняється, оскільки у сторін виникає право спільної часткової власності, у якій визначені ідеальні частки.
З огляду на зазначене вище, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання часток у праві власності на житловий будинок та визнання права власності приватної власності на житловий будинок слід задовольнити частково.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання приватної власності на житловий будинок також слід задовольнити частково.
Крім того, слід припинити право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Необхідно визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину зазначеного вище житлового будинку.
Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що ОСОБА_1 при поданні власних позовів сплатила судові збори. ОСОБА_3 не сплачував судовий збір за подання власного позову, оскільки як учасник бойових дій є звільненим від сплати судового збору. Сторони не ставили позовними вимогами один до одного вимоги щодо стягнення коштів у повернення сплачених будь-яких судових витрат. Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_1 , представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 підтвердили про відсутність будь-яких вимог до іншої сторони щодо стягнення коштів у повернення сплачених судових витрат.
Керуючись ст. 372 ЦК України, ст. ст. 69 72 СК України, ст. ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 258, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання часток у праві власності на житловий будинок та визнання права приватної власності на житловий будинок - задовольнити частково.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання приватної власності на житловий будинок - задовольнити частково.
Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_14 та ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Позивач відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач-позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий 23 жовтня 2001 року Глобинським РВ УМВС України в Полтавській області, РНОКПП: НОМЕР_3 .
Повне рішення виготовлено 28 березня 2019 року.
Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: