Справа № 460/5687/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А.
Провадження № 22-ц/811/1671/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.;

ОСОБА_2 представника позивачки ОСОБА_3;

відповідачки ОСОБА_4 і її представника - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_4, на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Бердихівська сільська рада Яворівського району Львівської області, яким просила зобовязати згадану відповідачку не чинити перешкод у користуванні дорогою загального користування по вулиці Ст. Бандери у селі Молошковичі Яворівського району Львівської області та за власний рахунок демонтувати самовільно встановлені споруди (огорожу, браму та хвіртку) з дороги загального користування по вул. Ст. Бандери у с. Молошковичі Яворівського району Львівської області вздовж будинковолодіння ОСОБА_4 відповідно до плану забудови земельної ділянки останньої.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що позивачка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1. По сусідству знаходиться домоволодіння ОСОБА_6, заїзд до якого здійснюється повз заїзд до домоволодіння позивачки. Відповідачка ОСОБА_4 самовільно перенесла заїзд до свого домоволодіння, встановивши його на дорозі загального користування та загородивши частину земельної ділянки, що в свою чергу перешкоджає позивачці повноцінно користуватись дорогою загального користування та значно ускладнює маневреність транспортних засобів, які заїжджають до її двору. Вважає, що таке самовільне перенесення заїзду не відповідає забудові земельної ділянки відповідачки, оскільки заїзд до її домоволодіння повинен знаходитись на одній лінії із заїздом до домоволодіння позивачки. Посилаючись на норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України «Державні будівельні норми: склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження генеральних планів міських населених пунктів» від 25.09.1997 року за № 164, просила усунути перешкоди в користуванні дорогою загального користування (а.с. 2-5).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Зобовязано ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні дорогою загального користування по вулиці Ст. Бандери у с. Молошковичах Яворівського району Львівської області та зобовязано ОСОБА_4 за власний рахунок демонтувати самовільно встановлені споруди (огорожу, браму та хвіртку) з дороги загального користування по вул. Ст. Бандери у с. Молошковичах Яворівського району Львівської області вздовж будинковолодіння ОСОБА_4 відповідно до плану забудови земельної ділянки ОСОБА_4.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 551 грн. 20 коп. судового збору (а.с. 109-112).

Дане рішення оскаржив представник відповідачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального права.

Вважає, що посилання суду на те, що дорога, яку загородила відповідачка, є дорогою загального користування, не відповідає дійсності, генеральний план села Молошковичі є відсутнім і «оспорювана земельна ділянка не являється дорогою загального користування, а є лише заїздом до господарств» позивачки та відповідачки.

Вважає, що ні позивачка в поданому нею позові, ні суд в оскаржуваному рішенні не зазначили, якими саме доказами обґрунтовуються позовні вимоги (а.с. 114-117).

Третя особа, Бердихівська сільська рада Яворівського району Львівської області, подала до суду клопотання про апеляційний розгляд даної справи без участі представника сільської ради (а.с. 221, 222).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням.

Частиною другою статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою цієї статті.

Судом установлено та стверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2 та є користувачами земельних ділянок, які межують між собою.

Згідно з планом земельної ділянки ОСОБА_3 користується земельною ділянкою площею 925 кв. м, а ОСОБА_4 земельною ділянкою площею 668 кв. м.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи стверджується, що між сторонами даного спору, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тривалий час тривають судові спори з приводу користування вулицею загального користування спільним заїздом до їхніх домогосподарств.

Зокрема, постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року скасовано рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 січня 2016 року та залишено без змін рішення Яворівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яким останню зобовязано демонтувати незаконно встановлену огорожу (паркан) на цій же вулиці, як вулиці загального користування / заїзді до господарств ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - з метою відновлення ширини проїзної частини вулиці до 4 м та не чинити ОСОБА_3 перешкод у користуванні цією вулицею. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 самовільно перенесла огорожу, захопивши частину земельної ділянки дороги загального користування, та без згоди сусідів розширила свою земельну ділянку за рахунок вулиці (а.с. 228-231).

Матеріалами даної справи стверджується, що земельна ділянка, яка є предметом даного спору, знаходиться на цій же вулиці, як вулиці загального користування, та також є заїздом до господарств ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 227).

Будь-яких документів, які б підтверджували права відповідачки на спірну земельну ділянку, останньою до суду подано не було і такі у матеріалах справи відсутні.

За вище наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що «оспорювана земельна ділянка не являється дорогою загального користування, а є лише заїздом до господарств» позивачки та відповідачки, до уваги прийматися не можуть.

Суд першої інстанції, правильно визначившись із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, прийшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_4, самовільно встановивши заїзд до свого домоволодіння на дорозі загального користування, порушила права ОСОБА_3 щодо належного користування землями загального користування (проходу, проїзду тощо), у звязку з чим таке право підлягає захисту шляхом зобовязання ОСОБА_4 демонтувати самовільно встановлені споруди (огорожу, браму та хвіртку) з дороги загального користування.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, а відтак апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_4, залишити без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 22 березня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_7