ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8078/19 Справа № 171/443/18 Суддя у 1-й інстанції - Семенова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Головне Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року, яке ухвалене суддею Семеновою Н.М. в місті Апостолове Дніпропетровської області та повне рішення складено 18 червня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання у порядку спадкування прав засновника (власника) на селянське-фермерське господарство та права користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позову зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить Фермерське господарство «Лашкул», засновником якого був спадкодавець.

Для ведення селянського (фермерського) господарства 30.06.1993 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право користування землею № 207, згідно якого ОСОБА_2 надано право постійного користування земельною ділянкою, площею 22,1 га., яка розташована на території Мар`янської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області.

Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 .

В зв`язку з тим, що вищевказана земельна ділянка не належить померлому на праві приватної власності, видати свідоцтво про право на спадщину немає можливості.

26.04.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Штефан В.В. Апостолівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини та надала для огляду Державний акт на право постійного користування землею № 207, виданий головою Апостолівської ради народних депутатів 30 червня 1993 року, але нотаріусом їй було відмовлено і роз`яснено, що зі смертю її чоловіка селянське (фермерське) господарство втратило право користування земельною ділянкою, оскільки її чоловік не оформив оренду земельної ділянки та вона не належала померлому на праві приватної власності.

Позивач, як єдиний спадкоємець після смерті спадкодавця, а також, являючись на сьогоднішній день головою ФГ «Лашкул», бажає продовжити діяльність фермерського господарства. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , господарська діяльність ФГ «Лашкул» продовжувалася, процедури реорганізації, ліквідації та банкрутства фермерського господарства не розпочато. Заборгованість господарства із земельного податку перед бюджетом відсутня.

На підставі наведеного вище позивач просила суд визнати за нею право на спадкування за законом усіх передбачених прав і обовязків засновника (власника) фермерського господарства «Лашкул» та право постійного користування земельною ділянкою площею 22.1 га. для ведення фермерського господарства на території Зеленодольської міської об`єднаної територіальної громади Апостолівського району Дніпропетровської області.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що спірну земельну ділянку було надано ОСОБА_2 у встановленому Законом порядку, відповідно до Державного акту на право користування землею № 207, отже вона входить до складу спадщини, тому таке право не припинено внаслідок його смерті.

Позивач зауважує на тому, що судом першої інстанції фактично встановлено її право на спадкування права засновника (власника) на селянське фермерське господарство та право користування спірною земельною ділянкою, однак в задоволенні позову відмовлено з інших підстав, які предметом цього позову не були, а саме реалізації нею незабезпеченого права, який справді повинен визначати власник земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 в режимі відеоконференції, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника Головного Управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Остапенко М.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до довідки АБ № 797006 з єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, Фермерське господарство «Лашкул», дата первинної реєстрації 25.10.2011 року, має правовий статус суб`єкта «Юридична особа», дата та номер останньої реєстраційної дії - 08.11.2013 р., керівник ОСОБА_2 , дата видачі довідки 09.12.2013 р. (том 1 а.с.12).

Позивач ОСОБА_1 , згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, є керівником, який має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі, підписувати договори, та наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи або фізичної особи-підприємця (том 1 а.с. 13).

Відповідно до п. 2.2. Статуту фермерського господарства «Лашкул», засновником ФГ «Лашкул» є ОСОБА_2 , відповідно до п. 2.3.2 Головою ФГ «Лашкул» є ОСОБА_1 .

Відповідно до п.5.1, для ведення ФГ «Лашкул» передано у постійне користування земельну ділянку, розмір якої становить 22.1 га., Державний акт на право постійного користування землею № 207, виданий Апостолівською районною радою народних депутатів 30.06.1993 року на ім`я засновника ФГ «Лашкул» ОСОБА_2 . Відповідно до п. 5.2 розпорядження щодо земельної ділянки, наданої безпосередньо для ведення господарської діяльності, здійснює голова ФГ (том 1 а.с.14-16).

Згідно Державного акту на право постійного користування землею № 207, ОСОБА_2 отримав у постійне користування земельну ділянку площею 22,1 га. на території Мар`янської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області (том 1 а.с.17-20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (том 1 а.с.11).

Позивач ОСОБА_1 звернулась з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи (том 1 а.с.55,73).

Постановою нотаріуса від 23.05.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, що перебувала у постійному користуванні, згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою № НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, котрій належало таке право.

Звертаючись до суду з позовом про визнання у порядку спадкування прав засновника (власника) на селянське-фермерське господарство та права користування земельною ділянкою, позивач посилалась на те, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , а спірна земельна ділянка, яка була надана йому на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, входить до складу спадщини.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що право ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на постійне користування земельною ділянкою області площею 22,1 га, наданої йому для ведення селянського (фермерського) господарства, згідно Державного акту на право користування землею серії № 207 від 30.06.1993 року, припинилося з його смертю, тому це право не входить до складу спадщини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 14 Закону України «Про фермерське господарство», чинній на момент відкриття спадщини, фермерське господарство та його члени, відповідно до закону, мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Статтею 23 цього Закону передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство»).

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Згідно зі статтею 92 ЗК України, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації.

Згідно з наведеною нормою, право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи. Громадяни та приватні юридичні особи не можуть мати земельні ділянки на праві постійного користування.

У редакції пункту 6 Перехідних положень, яка діяла з моменту набрання чинності Земельним кодексом України до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 01 січня 2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте, 22 вересня 2005 року Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Це положення втратило чинність 22 вересня 2005 року.

Тобто, громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, можуть використовувати ці ділянки без обов`язкового переоформлення права постійного користування у право власності на землю чи право оренди землі.

Разом з тим, відповідно до статті 191 ЦК України, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини, підприємство, як єдиний майновий комплекс, є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об`єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

За положеннями статті 182 ЦК України, до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 131 ЗК України, громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених вище норм закону свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-3113цс15 від 23 листопада 2016 року, Постанові Верховного Суду № 648/829/15-ц від 08 листопада 2018 року, Постанові Верховного Суду № 532/1150/17 від 13 березня 2019 року, Постанові Верховного Суду № 185/1677/17 від 21 березня 2019 року та Постанові Верховного Суду № 61-27443св18 від 03 квітня 2019 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що земельна ділянка площею 22,1 га, що перебувала у постійному користуванні ОСОБА_2 лише на підставі Державного акту на право користування земельною ділянкою, без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, не ввійшла до складу спадщини після його смерті, та вважає такі висновки такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірну земельну ділянку було надано ОСОБА_2 у встановленому Законом порядку, відповідно до Державного акту на право користування землею № 207, отже вона входить до складу спадщини, тому таке право не припинено внаслідок його смерті, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача, оскільки вони зводяться до помилкового розуміння інституту постійного користування землею, який виник на підставі норм, що втратили чинність у зв`язку із набранням законної сили ЗК України 01 січня 2002 року, та спадкування права постійного користування земельною ділянкою громадянами.

Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції фактично встановлено право позивача на спадкування право засновника (власника) на селянське фермерське господарство та право користування спірною земельною ділянкою, однак в задоволенні позову відмовлено з інших підстав, які предметом цього позову не були, а саме реалізації нею незабезпеченого права, який справді повинен визначати власник земельної ділянки, оскільки, відповідно до норм чинного законодавства, право особи на постійне користування земельною ділянкою, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, припиняється з його смертю, тому це право не входить до складу спадщини.

Посилання представника позивача в суді апеляційної інстанції на те, що Державний акт на право користування землею серії № 207 від 30.06.1993 року, відповідно до якого ОСОБА_2 було надано в постійне користування земельною ділянкою області площею 22,1 га, наданої йому для ведення селянського (фермерського) господарства, був зареєстрований, відповідно до вимог чинного законодавства, колегією суддів не приймаються до уваги та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із частиною першою статті 407 ЦK України, право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України, в редакції, що діяла на час відкриття спадщини, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно положень ст. 1216 ЦК України та ст.1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

В даному випадку, договір про право користування земельною ділянкою площею 22,1 га, яка була передана ОСОБА_2 в постійне користування земельною ділянкою області, відповідно до Державного акту на право користування землею серії № 207 від 30.06.1993 року, із власником землі не укладався, тому вказана земельна ділянка не входить до складу спадщини, оскільки таке право припинено зі смертю особи, якій належало таке право.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: