Дата документу 23.07.2019 Справа № 336/4631/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У. № 336/4631/11 Головуючий у І-й інстанції: Суркова В.П.
Провадження № 22-ц/807/140/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі, усунення перешкод в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що вона є власником 7/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , за вказаною адресою, розташованого на земельній ділянці площею 727 кв. м.

Співвласнику ОСОБА_2 , 1933 року народження, який помер у 2012 році, належало на праві власності 18/25 частин цього ж домоволодіння, яку він подарував ОСОБА_2 , 1966 року народження.

Зазначила, що з початку побудови будинку в 1964 році і по 1977 рік земельна ділянка була в загальному користуванні.

У 1977 році Запорізьким бюро технічної інвентаризації на підставі рішення товариського суду було проведене обстеження домоволодіння на предмет визначення порядку користування земельною ділянкою. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 727 кв. м., поділу підлягала земельна ділянка площею 536 кв. м. на підставі договору на забудівлю від 24.10.1959 року реєстр. № 2/1209.

За рішенням виконкому Шевченківського району № 68 від 04.03.1977 року залишок землі 191 кв. м. був вилучений та в розрахунок не включений.

У технічному паспорті на будинок в розділі експлікація земельної ділянки відмічено: 536 кв. м. землі за документами, а 727 кв. м. - фактичне користування земельною ділянкою.

При визначенні порядку користування земельною ділянкою площею 536 кв. м. на 7/25 виділено земельну ділянку площею 150 кв. м., а на 18/25 - 386 кв. м.

Фактично, на 7/25 виділений земельна ділянка площею 137 кв. м. згідно плану поділу земельної ділянки від 22.03.1977 року варіант № 2. Інших варіантів поділу через будівлі співвласників не було.

У 2011 році співвласники приватизували свої 18/25 частин земельної ділянки в долях, без відома і згоди позивача.

Рішенням Запорізької міської ради від 10.09.2014 року № 74/310 позивачу передано із спільної власності 0,0774 га без визначення меж в натурі земельну ділянку площею 0,0216 га, що складає 7/25 частин.

09.10.2014 року позивачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 7/25 частин земельної ділянки.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини просила суд, виділити їй в натурі 7/25 частин земельної ділянки з спільної часткової власності по АДРЕСА_1 , зобов`язати співвласника ОСОБА_2 ,1966 року народження усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, убрати огорожу, яка розділяє її земельну ділянку від земельної ділянки загального користування, убрати деревини, присвоїти належній їй частині домоволодіння, згідно експлікації до плану будинку за технічним паспортом поштову адресу: АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що у спільній частковій власності позивача ОСОБА_1 (ідеальна частка 7/25, набута 14 листопада 1988 року в порядку спадкування) та відповідача ОСОБА_2 , 1966 року народження, (ідеальна частка 18/25, набута 21 червня 2013 року в порядку спадкування), перебуває земельна ділянка загальною площею 0,0774 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), спільної згоди власників на порядок користування якою не досягнуто.

Наявним в матеріалах справи акту, складеного 22 березня 1977 року компетентним спеціалістом Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації запропоновані три варіанти порядку користування земельною ділянкою. У примітці зазначено, що на 7/25 частин припадає земельна ділянка площею 150 кв. м., на 18/25 припадає земельна ділянка площею 386 кв. м. Інших варіантів користування земельною ділянкою за даною адресою не може бути запропоновано (т.1 а.с.10-11).

Рішенням Запорізької міської ради від 10 вересня 2014 року позивачу передано із спільної власності 0,0774 га без визначення меж в натурі земельну ділянку площею 0,0216 га, що складає 7/25 частин від площі присадибної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0774 га ((т. 1 а.с. 4).

09 жовтня 2014 року позивачу було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на 7/25 частин земельної ділянки (т. 1 а.с. 6).

З матеріалів справи та пояснень позивача як в суді першої так і апеляційної інстанції вбачається, що вона просила провести поділ земельної ділянки по АДРЕСА_1 та виділити їй в натурі 7/25 частин земельної ділянки зі спільної часткової власності, відповідно до її частки в будинку.

При цьому свої доводи позивач аргументувала тим, що такий поділ можна зробити без проведення судової технічної експертизи лише на підставі акту, складеного 22 березня 1977 року компетентним спеціалістом Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації яким запропоновані три варіанти порядку користування земельною ділянкою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Справа тривалий час знаходилася в проваджені суду та позивачці судами різних інстанції пропонувалося заявити клопотання про призначення судової технічної експертизи задля визначення можливих варіантів розподілу земельної ділянки.

Натомість позивач на кількаразові роз`яснення суду та заходи, здійснювані судом з метою сприяння позивачці в реалізації її прав, так і не здійснила ані оплату експертизи, ані не надала експертові достатніх вихідних даних для проведення експертизи.

Так, в справі містяться численні заяви позивачки або про проведення експертизи, або відмову від її проведення.

На виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року судом першої інстанції суд пропонував позивачці заявити клопотання про проведення експертизи, натомість вона відмовилась надати питання до експерта, або надати згоду на визначення питань за ініціативою суду.

На виконання вимог п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд роз`яснив позивачу ОСОБА_1 та представникові останньої за дорученням - адвокату Мєшальниковій Г.Г. їхні процесуальні права та обов`язки щодо надання доказів на підтвердження своїх вимог, у тому числі право заявити клопотання про проведення судової експертизи, а також роз`яснив їм правові наслідки не вчинення процесуальних дій.

При апеляційному розгляді судова колегія звертає увагу на те, що до суду надійшла апеляційна скарга, у якій позивач зазначає про те, що в проведенні експертизи немає жодної потреби (а.с.151), і заява про призначення експертизи (а.с.156), тож позивач одночасно зазначала про те, що суд першої інстанції не розглянув її клопотання про призначення експертизи, разом з тим посилаючись на те, що на її думку проведення експертизи не потрібно.

В ході апеляційного розгляду від позивача надійшло клопотання про призначення судової технічної експертизи з зазначенням експертної установи, яче було апеляційним судом задоволено, але позивачем була зазначена експертна установа , яка не виконує такі роботи.

Після повернення справи знов була призначена експертиза, яка доручена іншій установі, але експертиза знову не була проведена у зв`язку з ненаданням позивачкою додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи.

При апеляційному розгляді позивач категорично зазначила, що вона не бажає проведення експертизи, тому що вважає що для розподілу земельної ділянки достатньо акту, складеного 22 березня 1977 року компетентним спеціалістом Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації яким запропоновані три варіанти порядку користування земельною ділянкою.

За таких обставин, судова колегія вважає, що позов не може бути задоволений з огляду на наступне.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до роз`яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 ( v0002700-10 ) від 19.03.2010 , суд сприяє сторонам у виконанні їх обов`язку подати свої докази.

Для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до положень ЦПК призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, за положеннями ст. ст. 4, 5, 12, 13, 44 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб в спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється за засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не надала суду жодних доказів в обґрунтування позову, а саме: наявності фактів порушення або невизнання, оспорювання відповідачами її прав, свобод чи законних інтересів. Не довела, яким чином, відповідач чинить їй перешкоди в користуванні належній їй частині земельної ділянки, якщо, як встановлено судом, вона фактично не користується нею та мешкає за межами розташування земельної ділянки.

Вимоги про присвоєння поштової адреси взагалі не передбачені як такі що розглядаються в судовому порядку.

При апеляційному розгляді позивач просила використати для розподілу земельної ділянки акт від 22 березня 1977 року складений техніком БТІ, у якому запропоновані три варіанти визначення порядку користування земельною ділянкою.

Натомість такий акт не може бути використаний у даній справі з огляду на наступне.

Нормативне вираження принципу безпосередності цивільного судочинства полягає в тому, що суд при розгляді справи повинен, як правило, сприймати докази у справі з першоджерел і досліджувати їх безпосередньо. На нього покладено обов`язок заслухати пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, висновки експертів, ознайомитися з письмовими доказами і оглянути речові докази.

Акт, який просила використати позивач був складений у березні 1977 року, тобто понад 30 років назад, не може бути перевірений судом та використаний як підстава для здійснення розподілу, а крім того, він був складений у іншій справі на підстави ухвали товариського суду. До того ж позивачем не надано відомостей про те, що з часу складення такого акту порядок користування земельною ділянкою та її розмірі залишалися незмінними.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 квітня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков