ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №592/14596/18

Номер провадження 22-ц/816/4851/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Орлова І. В. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1

відповідач: Сумський державний педагогічний університет імені А.С.Макаренка

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Сумського апеляційного суду цивільну справу № 592/14596/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 08 серпня 2019 року (суддя Князєв В.Б., дата складення повного тексту рішення - 16 серпня 2019 року), -

в с т а н о в и в:

29 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Сумського державного педагогічного університету імені А.С.Макаренка (далі Університет) з позовом в уточнених вимогах якого в редакції від 06 березня 2019 року просила суд: визнати недійсним Наказ ректора університету № 107-к від 20 серпня 2018 року, яким позивачку з 31 серпня 2018 року на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю (КЗпП) України було звільнено з посади професора кафедри соціальних наук у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору; стягнути з відповідача заробітну плату в розмірі 22.852,94 гривень, а саме: доплату за вчене звання в сумі 10.349,50 гривень; заробітну плату за час щорічної відпустки в сумі 9.822,39 гривень; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2.681,05 гривень; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 12.072,17 гривень, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 вересня 2018 року.

На обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що її звільнення з посади професора кафедри соціальних наук Університету відбулося з грубим порушенням норм трудового законодавства України, а саме: без врахування безстрокового характеру трудових правовідносин, що діяли між сторонами; без погодження звільнення позивачки з профспілковим органом - комітетом Вільної професійної спілки «Воля», членом якого є ОСОБА_1 ; без проведення остаточного розрахунку при звільненні, як того вимагають приписи статей 47, 116 КЗпП України.

Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 08 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

За узагальненими доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не врахував, що позивачка фізично не могла приймати участь у новому конкурсі на посаду, з якої відповідач заздалегідь планував її звільнити, оскільки університетом такий конкурс не проводився та не оголошувався. Суд системно не проаналізував положення галузевого законодавства, оскільки помилково не застосував імперативі вимоги спеціального Закону «Про вищу освіту», в якому прямо названі науково-педагогічні працівники, які мають право працювати лише за контрактами, що укладаються на 5 років (завідувачі кафедрою, керівники закладу освіти, керівники факультетів інститутів). З позивачкою, як професором кафедри та переможцем конкурсу, укладення 01 липня 2016 року дворічного контракту не вимагалося, а його укладення є підставою для застосування положень статті 9 КЗпП України про недійсність умов договорів про працю. Суд дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивачки не потребувало отримання згоди від комітету Вільної професійної спілки «Воля», а також безпідставно відмовив у стягненні з університету недоотриманих виплат за наданим позивачкою розрахунком.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 08 серпня 2019 року без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

Відмову у визнанні звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягненні середнього заробітку, суд першої інстанції обґрунтовував тим, що не визнав безстроковості характеру трудового договору, яким регулювалися правовідносини сторін. Місцевий суд виходив з того, що трудовий контракт № 75/2016 від 01 липня 2016 року, який у судовому порядку недійсним не визнавався, не розривався і не переглядався, був укладений на узгоджений сторонами строк, а саме до 31 серпня 2018 року. Відповідач, видавши Наказ № 107-к від 20 серпня 2019 року 2018 року про звільнення позивачки за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, трудове законодавств не порушив. Таке звільнення не можна розцінювати як звільнення з ініціативи роботодавця, а тому воно не вимагало отримання згоди профспілкового органу. Суд визнав, що відповідач не має перед відповідачкою заборгованості із недоотриманої заробітної плати у розмірі 22.852,94 гривень.

Апеляційний суд погоджується з правильністю таких висновків суду першої інстанції, оскільки вони є законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи.

Так, у справі встановлено, що Наказом ректора Університету від 20 серпня 2018 року за № 107-к ОСОБА_1 було звільнено з посади професора кафедри філософії та соціальних наук з 31 серпня 2018 року за закінченням строку дії трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України. З Наказом позивачка ознайомилася 03 вересня 2018 року та письмово виклала свою незгоду із звільненням, яке, на думку позивачки, було проведене Університетом з порушенням норм і гарантій, встановлених статтею 252 КЗпП України (том 1, а.с. 15, 58).

З 05 вересня 2018 року ОСОБА_1 працює на посаді професора кафедри парламентаризму та політичного менеджменту Інституту публічного управління та адміністрування Національної академії державного управління при Президентові України (том 2 а.с. 60)

З 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 має науковий ступень доктора політичних наук (том 1 а.с.94). З 10 січня 2018 року позивачка є членом виборного профспілкового органу - комітету Вільної професійної спілки «Воля» Сумського державного педагогічного університету ім. А.С. Макаренка (том 1, а.с. 14, 18).

17 вересня 2018 року головою вільної профспілки «Воля» на ім`я ректора Університету направлено письмову вимогу про скасування Наказу № 107-К від 20 серпня 2018 року в частині звільнення членів виборних профспілкових органів - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( том 1, а.с. 16).

01 листопада 2013 року на ім`я ректора Університету ОСОБА_1 подала заяву з проханням про своє призначення на посаду доцента кафедри соціально-гуманітарних дисциплін після закінчення докторантури на строк з 01 листопада 2013 року по 31 серпня 2016 року (том 1, а.с.49).

01 листопада 2013 року Наказом № 111-к ОСОБА_1 було призначено на посаду доцента кафедри соціально-гуманітарних дисциплін після закінчення докторантури з 01 листопада 2013 року по 31 вересня 2016 року (том 1, а.с.50).

22 серпня 2016 року Наказом № 121-к ОСОБА_1 була звільнена з посади доцента кафедри філософії та соціальних наук з 31 серпня 2016 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України (том 1, а.с.51).

26 травня 2016 року ім`я ректора університету ОСОБА_1 подала заяву з проханням про свій допуск до участі в конкурсному відборі для зайняття вакантної посади професора кафедри філософії та соціальних наук (том 1, а. с.52).

01 липня 2016 року між Університетом та ОСОБА_1 укладено Контракт № 75/2016. За умовами контракту позивачка призначалася на посаду професора кафедри філософії та соціальних наук історичного факультету на термін з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2018 року. Пунктом 5.2.1 Контракту сторони встановили, що підставою для розірвання Контракту є закінчення терміну його дії (том 1, а.с. 53-55).

25 серпня 2016 року Наказом № 123-к ОСОБА_1 призначено на посаду професора кафедри філософії та соціальних наук як обрану за конкурсом на умовах Контракту з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2018 року з посадовим окладом за 20 тарифним розрядом (том 1, а.с. 56).

У 2016 році ОСОБА_1 отримувала від керівництва університету подяку, грамоту та дипломом (том 1 а.с. 95-97).

17 квітня 2018 року Університет повідомив ОСОБА_1 про те, що термін дії контракту закінчується 31 серпня 2018 року і позивачку буде звільнено з посади. Відповідач запросив ОСОБА_1 взяти участь у конкурсі на заміщення посад науково-педагогічних працівників університету, який буде оголошено у травні 2018 року (том 1, а.с. 9).

03 травня 2018 року Наказом № 173 ректора університету оголошено конкурс на заміщення посад науково-педагогічних працівників, які будуть вакантними з 01 вересня 2018 року (том 1, а.с. 107-108).

11 травня 2018 року ОСОБА_1 зверталася до адміністрації університету із заявою в який просила повідомити час оголошення конкурсу на посаду професора кафедри філософії та соціальних наук (том 1, а.с.20).

12 вересня 2018 року Наказом № 317 ректора університету оголошено конкурс на заміщення посад науково-педагогічних працівників, у тому числі на посаду доцента кафедри філософії та соціальних наук (том 1, а.с. 114-116).

Згідно з даними наданих університетом Довідок № 2461 від 01.10.2018 року та № 3361 від 19.12.2018 року про нараховані та виплачені ОСОБА_1 суми заробітної плати за період з 01.11.2013 року по 31.08.2018 року, відповідач не має перед позивачкою заборгованості з проведених виплат. (т. 1 а.с. 57, 118- 123)

Згідно наданого позивачкою розрахунку, сума недоплати, яка підлягає стягненню з відповідача (без врахування розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за період з листопада 2013 року по серпень 2018 року складає 19363,80 гривень ( т.1 а.с. 138-145).

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контакту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Частиною 3 статті 54 Закону України «Про освіту» № 1060-ХІІ ( втратив чинності з 28 вересня 2017 року у зв`язку з прийняттям Закону «Про освіту» № 2145-VІІ від 05 вересня 2017 року) було встановлено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, у тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до частини 11 статті 55 Закону України «Про вищу освіту» (далі ЗУ № 1556-VІІ), під час заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників - завідувачів (начальників) кафедр, професорів, доцентів, старших викладачів, викладачів укладенню трудового договору (контракту) передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою закладу вищої освіти.

При укладенні контракту додержання письмової форми є обов`язковою (пункт 3 частини 1 статті 24 КЗпП України).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставою для припинення трудового договору є : закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Статтею 9 КЗпП України визначено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що трудовий контракт № 75/2016 від 01 липня 2016 року, який у судовому порядку недійсним не визнавався, не розривався і не переглядався, був укладений на узгоджений сторонами строк, а саме до 31 серпня 2018 року. Підстав для визнання безстроковості характеру цього строкового трудового договору за наведеними позивачкою доводами немає. Стверджувати, що положення трудового контракту № 75/2016 року погіршили становище позивачки порівняно з законодавством України, зокрема із Законом України № 1556-VІІ, не можна. Видавши Наказ № 107-к від 20 серпня 2018 року про звільнення позивачки за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, порушень трудового законодавства Університет не допустив. В оголошеному позивачем 12 вересня 2018 року конкурсі на заміщення посад науково-педагогічних працівників ОСОБА_1 участі не приймала, оскільки з 05 вересня 2018 року позивачка була працевлаштована на новому місці роботи в Інституті публічного управління та адміністрування Національної академії державного управління при Президентові України.

Статтею 43 КЗпП України визначено загальні підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Членство у профспілці надає працівникові певні привілеї у разі звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так, відповідно до частини 3 статті 41 Закону України № 1045-XIV від 15 вересня 1999 року « Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» : звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Аналогічні положення закріплені у положеннях частини 3 статті 252 КЗпП України.

Зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40,41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40,41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що для звільнення позивачки за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, наявність попередньої згоди виборного органу - комітету Вільної професійної спілки «Воля» не вимагалася, є правильним.

Відповідно до статті 94 КЗпП уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з Університету доплати за вчене звання, заробітної плати за час щорічної відпустки, компенсації за невикористану відпустку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд погодився з наданим університетом розрахунком, згідно з яким відповідач такої заборгованості не має.

Апеляційний суд вважає, що нарахування заробітної плати та доплат, відповідач провів відповідно до чинних нормативно - правових актів, а саме: постанови КМУ від 30 серпня 2002 року «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників, установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та Наказу Міністерства освіти України № 557 від 26 вересня 2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ». Наданий позивачкою розрахунок неможна визнати таким, що підтверджує наявність такої заборгованості за період з листопада 2013 року по серпень 2018 року у розмірі 19363,80 гривень. Висновки суду першої інстанції про відмову у стягненні з Університету вищевказаних сум є правильними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову. Підстав для скасування зазначеного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу позивачки без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 08 серпня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складене 09 грудня 2019 року.

Головуючий І. В. Орлов (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

С.Г. Хвостик