ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3806/19 Справа № 2-860/11 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи:

позивач - Криворізька місцева прокуратура №3 в інтересах ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги законного представника недієздатного ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 26 грудня 2018 року, ухваленого суддею Поповим В.В. у м. Кривому Розі, повний текст рішення суду складено 26 грудня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2008 року прокурор Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , органу опіки і піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі Дніпропетровської області ради про визнання особи недієздатною, визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , скасування реєстрації права власності, витребування майна та визнання права власності.

В обґрунтування позову прокурор зазначав, що рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі Дніпропетровської області ради 20 квітня 2005 року за ОСОБА_1 , який є дитиною сиротою та інвалідом з дитинства закріплено квартиру АДРЕСА_1 . З дозволу опікунської ради, спірна квартира ОСОБА_1 приватизована. У подальшому ОСОБА_1 неодноразово звертався до опікунської ради із заявами про скасування рішення виконавчого комітету про закріплення за ним вищевказаної квартири для подальшого її відчуження за договором дарування або за договором купівлі-продажу. Проте, заяви ОСОБА_1 розглянуті не були з підстав постійної зміни його намірів щодо розпорядження закріпленим за ним жилим приміщенням та невизначеності у своїх намірах.

ОСОБА_1 26 червня 2007 року за договором купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_2 , який у свою чергу, 18 січня 2008 року продав цю квартиру ОСОБА_4 .

Посилаючись на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 липня 2015 року, яким визнано ОСОБА_1 недієздатним з 26 червня 2007 року, встановлено над ним опіку. ОСОБА_1 не мав необхідного обсягу дієздатності, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу, а також на те, що такий договір укладено без згоди органу опіки і піклування, прокурор Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, уточнивши позовні вимоги під час розгляду справи, в останній редакції, просив визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 26 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., та витребувати вказану квартиру у ОСОБА_4 та визнати на неї право власності за ОСОБА_1 .

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 26 грудня 2018 року,позов Криворізької місцевої прокуратури №3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , скасовано державну реєстрацію цієї квартири за ОСОБА_2 Витребувано квартиру АДРЕСА_1 , із володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 98615 грн. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 99869 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3341 грн. по сплаті витрат, понесених на проведення експертизи.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм материного та процесуального права, невідповідність висновків суду матеріалам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову прокурору в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначають, що прокурором подано позов із перевищенням права представництва інтересів в суді, на час звернення до суду із позовом ОСОБА_1 не був визнаний недієздатним. Також вважають, що одночасне застосування негаторного та вендикаційного позовів є взаємовиключним. Розгляд справи відбувся без участі відповідачів ОСОБА_3 . Рішення суду не мотивовано та не було проголошено публічно.

Законний представник недієздатного ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на невідповідність висновків суду матеріалам справи, ставить питання про скасування рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 98615 грн.., не врахувавши наявної в матеріалах справи розписки ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 передані за спірним договором кошти , та зобов`язався до 09 липня 2007 року його розірвати. Крім того, судом не враховано витрати ОСОБА_1 на проведення експертизи від 05 березня 2012 року в сумі 2148,48 грн.

Справа розглядавсь судами неодноразово.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 березня 2014 року позов прокурора Саксаганського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 недієздатним ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану вище квартиру.Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Витребувано у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 вищевказану квартиру.Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2014 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 березня 2014 року в частині визнання ОСОБА_1 недієздатним скасовано, в задоволенні таких вимог відмовлено. Змінено рішення суду першої інстанції в частині підстав задоволення позову прокурора про визнання договорів недійсними, витребування майна та визнання права власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4 та прокурора Дніпропетровської області. Скасовано рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2014 року. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Сторони не скористались правом надати відзив на апеляційні скарги.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши прокурора, відповідача ОСОБА_4 , законного представника недієздатного ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , кожен з яких наполягав на задоволенні своєї апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сиротою та особою з інвалідністю.

Рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу № 135/1 від 20 квітня 2005 року за ОСОБА_1 закріплено квартиру АДРЕСА_1 .

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 червня 2007 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 20 вересня 2007 року на ім`я відповідача ОСОБА_2 (том 1, а.с.10,12, 13).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 18 січня 2008 року укладений договір купівлі-продажу спірної квартири за 7978 грн. та 28 січня 2008 року право власності зареєстровано КП ДОР«Криворізьке бюро технічної інвентаризації» на ім`я відповідача ОСОБА_4 (т.1, а.с.52,53).

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10.07.2015 року, яке набрало законної сили 06 червня 2018 року, визнано недієздатним ОСОБА_1 із 26 червня 2007 року, встановлено над ним опіку та призначено його опікуном ОСОБА_6 (т.6, а.с.140-143).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладанні договору купівлі- продажу квартири ОСОБА_1 не мав необхідного обсягу дієздатності, що встановлено судовим рішенням, яке набрало чинності, тому на підставі положення ст.ст.203,216 ЦК України визнав договір недійсним. Та в подальшому на підставі положення ст.388 ЦК України витребував у добросовісного набувача ОСОБА_4 , стягнувши на його користь зі ОСОБА_2 сплачені кошти.

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. За вимогами ст. ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_1 недієздатним не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як видно з матеріалів справи, апеляційна скарга відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом у відсутність відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , без належного їх повідомлення про дату, час та місце засідання суду (а.с. 217 том 6).

Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка не є обов`язковою.

Частиною 6 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Частина 8 цієї статті, передбачає, що днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи;3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як видно з матеріалів справи, всі судові повідомлення про призначення справи до розгляду, які направлялися на адресу відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 повернулися на адресу суду із відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с.149,151,155,158,170,171, 176,190,191 том 6).

Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення їм судової повістки про призначення справи до розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 без обов`язкового належного повідомлення їх про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно вимог ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 2 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно вимог ч.2 ст. 41 ЦК України, недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину.

Колегія суддів ураховуючи преюдиціальне значення рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 10.07.2015 року, яким установлена недієздатність ОСОБА_1 із 26 червня 2007 року, приходить до висновку про відсутність його волевиявлення на укладання спірного договору купівлі -продажу, оскільки ОСОБА_1 не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v Ukraine no 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v Ukraine 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їх рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії», п. 61).

Отже, факти, встановлені рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 10.07.2015 року, яке набрало законної сили, є преюдиціальними, а тому доказуванню не підлягають, оскільки їх істину вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу.

Оскільки ОСОБА_1 , вчиняючи 26 червня 2007 року договір купівлі-продажу спірної квартири, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, тому суд приходить до висновку про недодержання в момент вчинення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу квартири вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, а відтак є підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та як наслідок, скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказану вище квартиру.

Доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стосовно того, що на момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 не був визнаний недієздатним, не відповідають дійсності та спростовуються письмовими доказами. Рішенням суду від 10 липня 2015 року, установлена недієздатність ОСОБА_1 із 26 червня 2007 року, тобто на час укладання зазначеного спірного договору, що є правою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги законного представника недієздатного ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в частині скасування рішення суду першої інстанції стосовно стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 98615 грн., як наслідок недійсності правочину.

Як видно в матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 передані за спірним договором кошти та його зобов`язання до 09 липня 2007 року розірвати угоду. Відповідність розписки оригіналу завірено печаткою прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу. (а.с.11 том 1 на звороті).

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував, та не надав доказів на спростування факту отримання коштів від ОСОБА_1 за укладеним договором купівлі-продажу від 26 червня 2007 року.

На підставі викладеного, висновок суду першої інстанції про стягнення із ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 грошових коштів, що були отримані внаслідок продажу квартири в сумі 98615 грн., з урахуванням індексу інфляції, прийнято без врахування наявних у матеріалах справи доказів, а саме розписки ОСОБА_2 про отримання коштів за спірною угодою, що на підставі положення п.3 ч.1ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині одночасного застосування судом першої інстанції негаторного та вендикаційного позовів, які є взаємовиключним не знайшли свого підтвердження.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував положення статті 388 ЦК України про витребування майна від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК, оскільки спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 поза його волею, що встановлено судовим рішенням.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1 статті 388 ЦК України).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду про наявність підстав для витребування із володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як добросовісних набувачів в порядку ст.388 ЦК України, квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 з володіння якого вона вибула поза його волі та визнання за ним право власності.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідачів про відсутність у прокурора повноважень на звернення до суду із позовом для захисту прав ОСОБА_1 , колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

При зверненні до суду із позовною заявою у червні 2008 року, прокурор керувався статтею 45 ЦПК України в редакції 2004 року та статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру», якою передбачено право прокурора на представництво інтересів громадян в суді, спрямованих на захист в суді інтересів громадян у випадках, передбачених законом.

З огляду на те, що ОСОБА_1 є дитиною-сиротою, з дитинства є особою з інвалідністю, не працює, отримує незначну пенсію по інвалідності, відноситься до соціально-незахищеної категорії громадян, для захисту його порушеного права власності прокурор у відповідності до вимог Конституції та процесуального законодавства приймав учать у розгляді даної справи.

Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача.

З огляду на дату звернення до суду із позовом в червні 2006 року та витрати, які на час звернення до суду мав нести позивач, звільнений від його сплати, колегія суддів вважає необхідним стягнути зі ОСОБА_2 в дохід держави витрати зі сплати державного мита в сумі 139,28 грн. та 120 грн. по сплаті витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, з відповідача ОСОБА_4 в дохід держави 17 грн. по сплаті державного мита. Крім того, слід стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені ним на проведення судової експертизи 3341 грн., що підтверджується квитанцією від 26 грудня 2013 року (а.с.72 том 3).

Вимоги законного представника недієздатного ОСОБА_1 - ОСОБА_6 викладені в апеляційній скарзі про стягнення на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 2148,48 грн. сплачені за проведення експертизи задовоелнню не підлягають, оскільки доказів понесених даних витрат ОСОБА_1 суду не надано. Крім того, за заявою відповідача ОСОБА_4 ухвалою суду від 04 травня 2011 року у справі була призначена повторна стаціонарна судова-психіатрична експертиза, оплата за виконання якої покладалась на ОСОБА_4 (а.с.188,191 том2 , а.с.7 том 3).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги законного представника недієздатного ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Скасувати рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 26 грудня 2018 року, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. 26 червня 2007 року, за реєстровим №6980, скасувавши державну реєстрацію цієї квартири за ОСОБА_2 .

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 , із володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 99869 грн.

Стягнути зі ОСОБА_2 в дохід держави 139 грн.28 коп. по сплаті державного мита, з ОСОБА_4 в дохід держави 17 грн. по сплаті державного мита та зі ОСОБА_2 в дохід держави 120 грн. по сплаті витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 . 3341 грн. по сплаті витрат, понесених на проведення експертизи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст рішення суду складено 30 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: