Номер провадження: 22-ц/813/5381/19
Головуючий у першій інстанції Гранін В.Л.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року про залишення заяви без розгляду по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту постійно проживання на території України на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року на 13 листопада 1991 року, та зазначає, що встановлення даного факту необхідно для отримання паспорта громадянина України (а.с. 2-4).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року вирішено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, залишити без розгляду (а.с. 57).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити цивільну справ для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки в силу положень ст. 3 ЗУ «Про громадянство України» апелянт вже є громадянином України, хоча і немає встановленого ЗУ «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особі чи її спеціальний статус» документу, що підтверджує його приналежність до громадянства України, а саме паспорта громадянина України. Крім того, апелянт зазначає, що не може бути працевлаштованим на будь-яку роботу через відсутність паспорту, єдиним джерелом ресурсів є надходження від Громадської організації «Християнська Місія «Нове Життя», у зв`язку з чим, посилаючись на ч. 1, 3 ст. 136 ЦК України, просить суд звільнити його від сплати судового збору за звернення до суду із апеляційною скаргою на ухвалу суду. Крім того, апелянт стверджує, що не в змозі надати до суду відповідні виписки та довідки податкової служби/пенсійного фонду, оскільки не може підтвердити власну особу при зверненні до відповідних установ.

11.06.2019 року від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заінтересована особа зазначила, що заявник не надав жодних доказів свого легального перебування на території України, а також вказала на те, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо, зокрема, належності до певної національності, набуття громадянства громадянином іншої держави. Тому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін оскаржуване рішення.

В судовому засіданні 31.10.2019 року представник заявника Шевчук К ОСОБА_2 М. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з врахуванням предмету та підстав заявленого позову в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що фактично з поданої заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право набуття громадянства України, який повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства шляхом подання адміністративного позову в установленому порядку, а не в порядку окремого провадження. Тому суд вирішив залишити заяву без розгляду.

Апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 1991 року (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» 2001 року. Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. На вказане посилався Верховний Суд в постанові від 07.08.2019 року, в справі № 366/1906/18 за заявою особи про встановлення факту постійного проживання на території України з 1990 року.

За обставинами даної справи заявник звернувся до суду та просив встановити факт постійно проживання на території України на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року на 13 листопада 1991 року з метою отримання паспорта громадянина України.

Відповідно до ч. 7 ст. 19, положення якої кореспондують ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, аніж визначені переліком частини першої вказаної статті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, з контексту наведених норм вбачається, що особа має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, в тому числі для встановлення факту проживання на території України. При цьому за умови наявності відповідних належних та допустимих доказів проживання на відповідній території, спірність такого факту виключається. Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність спору про право щодо набуття громадянства є помилковим. Крім того, суд не навів відповідних мотивів та підстав на основі яких він дійшов відповідних висновків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями цивільного процесуального законодавства суд, ухвалюючи рішення в справі, повинен повно і всебічно з`ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо (ст. 264 ЦПК України). В судовому рішенні, серед іншого, повинні міститися мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи відповідне судове рішення (мотивувальна частина ухвали, п. 3 ч. 1 ст. 260 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а суд першої інстанції приймаючи оскаржувану ухвалу не зазначив на підставі яких мотивів він дійшов відповідних висновків, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та на підставі ст. 379 ЦПК України направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року про залишення заяви без розгляду скасувати. Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та подальшому оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 02 грудня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

31.10.2019 року м. Одеса