П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„23 " липня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 264/6628/18

Номер провадження 22-ц/804/1913/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Гаврилової Г.Л., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Єфремової О.В

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - АТ «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2019 року головуючого судді Матвєєвої Ю.О. із складанням повного тексту судового рішення 12 квітня 2019 року по цивільній справі про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації, одноразової грошової вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С ТА Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі- АТ « Українська залізниця»), мотивуючи вимоги тим,що 08 липня 2016 року позивач була прийнята на посаду бригадира (звільненого) підприємств залізничного транспорту у виробничий підрозділ «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 17 липня 2017 року позивач була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. На день звільнення позивачу нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України, що у сумі складає: 21 489,02 грн., відповідно до наданих відповідачем розрахунків заробітної плати з сумами до виплати: за березень 2017 року - 3078,15 грн. заробітної плати (аванс у розмірі 1280 грн. був виплачений 18 липня 2017 року через касу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» м.Лиман); за квітень 2017 року - 2462,52 грн. заробітної плати; за травень 2017 року - 2575,92 грн. заробітної плати; за червень 2017року - 2575,92 грн. заробітної плати; за липень 2017 року - 12076,5 1грн. (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку (код нарахування 308) та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України (код нарахування 664). У структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» було встановлено простій з 23 січня по 31 січня 2017 року, з 01 лютого по 28 лютого 2017 року, з 01 березня по 31 березня 2017 року, а також з 20 березня 2017 року. По теперішній час суми, що належать до виплаті позивачу не виплачені. Просила стягнути з ПАТ «Українська залізниця» суми заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, що складає 21 489,02 грн., а також суми середнього заробітку за період затримки з 18 липня 2017 року по 23 листопада 2018 року в сумі 106 891,72 грн. та по день фактичного розрахунку.

Заочним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 21 489,02 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 липня 2017 року по 03 квітня 2019 року включно в сумі 135 237,50 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 травня 2019 року у задоволенні заяви АТ «Українська залізниця» про перегляд заочного рішення від 03 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права. В обґрунтування доводів скарги зазначено, що в порушення норм процесуального права відповідач належним чином не був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, оскільки повістка про виклик до суду, що отримана відповідачем 09 квітня 2019 року відправлена, згідно зі штампом на конверті лише 04 квітня 2019 року, тоді як заочне рішення суду ухвалене 03 квітня 2019 року, через що відповідач був позбавлений права на подання до суду відзиву, заперечень та інших процесуальних документів, що мають значення для справи. Крім того, зазначено, що виробничій підрозділ «Ясинуватське вагонне депо», який входив до переліку виробничих підрозділів структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснював господарську діяльність на території окремих районів Донецької та Луганської області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. З 16 березня 2017 року, внаслідок Рішення ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеки України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року №62/2017 року, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов здійснення господарської діяльності структурного підрозділу та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних переміщенням вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення, нарахування заробітної плати було припинено. Наслідком вищевказаного рішення, стало відсутність зв`язку з виробничими підрозділами, а також передача з непідконтрольної території первинних документів. Крім того, щодо заборгованості із заробітної плати зазначено, що за першу половину березня позивачу нараховано та виплачено в касі підприємства аванс в сумі 1266,88 грн, інша заборгованість з заробітної плати перед позивачем відсутня, тому відповідач не визнає позовні вимоги щодо заборгованості за інші періоди, оскільки нарахування не здійснювалося через відсутність первинних документів. Щодо наданих позивачем розрахунків заробітної плати, зазначено що вони виготовлені на непідконтрольній українській владі території в м. Донецьк, що дає підстави для критичного оцінювання наданих позивачем доказів по справі. Також зазначено, що в розпорядженні відповідача відсутні документи та оригінали наказів щодо відпусток позивача, через що вимоги в цій частині також не визнаються. До того ж, оскільки нарахування заробітної плати не здійснювалося через відсутність первинних документів, вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відповідач вважає необґрунтованою та безпідставною. Також зазначено, суд першої інстанції помилково не застосував висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про наявність форс-мажорних обставин, які свідчать про відсутність вини підприємства у невиконанні трудового законодавства та унеможливлюють своєчасну виплату заробітної плати.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивований законністю та обґрунтованістю рішення. Зокрема позивач зазначає,що апеляційна скарга відповідача не містить законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції ,оскільки має в собі лише припущення та надумані доводи . Заочне рішення суду від 03 квітня 2019 року виконано відповідачем у повному обсязі,що свідчить про визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення ,заочне рішення суду від 03 квітня 2019 року по цивільній справі за її позовом № 264/6628/18 залишити без змін.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 15 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ст. 368 та ч. 2, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомлення учасників справи.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення суду у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд якого відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України здійснюється без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), то відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із відповідачем на посаді бригадира (звільненого) підприємств залізничного транспорту у виробничому підрозділі «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

17 липня 2017 року позивача звільнено з роботи у зв*язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції посилався на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 97, 116, 117 КЗпП України, норми Закону України «Про оплату праці», що регулюють спірні правовідносини та виходив з того,що згідно розрахунків заробітної плати на день звільнення ОСОБА_1 нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 21489,02 грн. ( за березень 2017 року - 3078,15 грн. заробітна плата (аванс у розмірі 1280 грн. виплачений 18 липня 2017 року через касу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» м. Лиман); за квітень 2017 року - 2462,52 грн. заробітна плата; за травень 2017 року - 2575,92 грн. заробітна плата; за червень 2017 року - 2575,92 грн. заробітна плата; за липень 2017року - 12076,51 грн. (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку (код нарахування 308) та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України (код нарахування 664). Відповідачем не надано доказів на спростування довідок та на відсутність заборгованості перед позивачем. Натомість ,така заборгованість підтверджується наданими позивачем документами . Відповідачем порушені законні інтереси позивача, яка припинила трудові відносини з підприємством і мала право на час звільнення отримати від відповідача всі належні їй виплати із заробітної плати. Непроведення з вини власника розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням періоду затримки остаточного розрахунку з 18 липня 2017 року по день постановлення судом рішення 03 квітня 2019 року, що становить 625 днів,з урахуванням середньоденної заробітної плати 216,38 грн., суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 135 237 грн.50 коп.

З такими висновками суду погодитись не можна з огляду на порушення судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, що призвело до неповного з*ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В апеляційній скарзі відповідач скаржиться на те, що неповідомлення його про дату і час розгляду справи унеможливило врахування судом істотних обставин,відповідач був позбавлений права на подання до суду відзиву, заперечень та інших процесуальних документів, що мають значення для справи .

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 січня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення нарахованої,але не виплаченої заробітної плати,компенсації,одноразової грошової вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Підготовче судове засідання призначено на 31 січня 2019 року (а.с.49). Матеріали справи не містять відомостей щодо направлення відповідачу копії ухвали,копії позовної заяви та доданих документів. 31 січня 2019 року секретарем судового засідання складено довідку про відкладення розгляду справи на 19 лютого 2019 року о 13-00 год. у зв*язку з неявкою відповідача (а.с.50). Направлена судом 07 лютого 2019 року судова повістка на адресу ПАТ « Українська залізниця» м.Київ,вул.Тверська, буд.5 отримана відповідачем,згідно рекомендованого повідомлення 12 лютого 2019 року (а.с.51).19 лютого 2019 року позивач ОСОБА_1 надала суду заяву про підтримання позовних вимог ,та про можливість проведення підготовчого судового засідання та розгляду справи без її участі (а.с.52).19 лютого 2019 року секретарем судового засідання складено довідку про відкладення розгляду справи у зв*язку з неявкою відповідача на 12 березня 2019 року о 09-00 год.(а.с.53). Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судового засіданні на 09-00 год. 12 березня 2019 року , з викликом у судове засідання сторін по справі (а.с.54). Також, довідкою секретаря судового засідання від 19 лютого 2019 року у зв*язку з неявкою відповідача розгляд справи було відкладено до 03 квітня 2019 року без зазначення часу (а.с.55). З рекомендованого повідомлення вбачається про відправлення 05 березня 2019 року відповідачу ПАТ « Українська залізниця» м.Київ,вул.Тверська, буд.5 судової повістки на 12 березня 2019 року, яка отримана відповідачем 12 березня 2019 року (а.с.56).03 квітня 2019 року позивачем надано заяву про підтримання позовних вимог та про можливість розгляду справи за її відсутністю та прийняття заочного рішення по справі (а.с.57). 03 квітня 2019 року секретарем судового засідання складено довідку у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України (а.с.58).03 квітня 2019 року по справі ухвалено заочне рішення (а.с.59-61).

Як вбачається з матеріалів справи, в судове засідання на 03 квітня 2019 року , коли було постановлене оскаржене судове рішення, відповідач взагалі не викликався, судові повістки не надсилалися ,та матеріали справи не містять належних доказів такого повідомлення.

Дані обставини робили неможливим ухвалення заочного рішення за ст. 280 ЦПК України.

Отже, відповідач, у порушення норм цивільного процесуального законодавства не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, був позбавлений права довести обставини, на які він посилається заперечуючи проти позову, а відтак судом було порушено його право на справедливий судовий розгляд, передбачений ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

На противагу цим положенням судом першої інстанції було ухвалено рішення без повідомлення відповідача, що призвело до позбавлення його можливості заперечувати проти твердження позивача.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України підлягає обов`язковому скасуванню.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з положеннями частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з п.2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм цивільного права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Вирішуючи спір по суті і ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову,суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ « Українська залізниця», є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (пункт 1). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» визначені правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - товариство).

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»» (далі - Постанова), прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі ДП «Донецька залізниця» згідно з додатком № 1.

Згідно трудової книжки позивач працювала у вагонному депо Ясинувата ДП «Донецька залізниця» . 25 червня 2013 року переведена бригадиром (звільненим) підприємств залізничного транспорту та метрополітенів 6 розряду дільниці з ремонту автозчепного пристрою та автогальмового обладнання (наказ № 141/ос від 25 червня 2013 року), наказом № 300 від 29 червня 2016 року назва професії змінена на бригадир (звільнений) підприємств залізничного транспорту . Згідно записів трудової книжки від 08 липня 2016 року на підставі наказу ПАТ "Укрзалізниця" № 303 від 15 квітня 2016 року вагонне депо Ясинувата ДП "Донецька залізниця" реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ "Ясинуватське вагонне депо" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

17 липня 2017 року позивача наказом від 10.07.2017 року № 5808/ДН-ос звільнено у зв`язку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 15-17).

За змістом ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження позовних вимог невиплаченої заробітної плати,грошової компенсації за невикористану відпустку,одноразової грошової вихідної допомоги , позивач надала розрахунки заробітної плати ВП «Ясинуватське вагонне депо» СП « ДДЗП « філії «Дон.зал.» ПАТ УЗ за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 21 489,02 грн. ( за березень 2017 року - 3078,15 грн. - заробітна плата (аванс у розмірі 1280 грн. виплачений 18 липня 2017 року через касу СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» м. Лиман); за квітень 2017 року - 2462,52 грн. заробітна плата; за травень 2017 року - 2575,92 грн. заробітна плата; за червень 2017 року - 2575,92 грн. заробітна плата; за липень 2017року - 12 076,51 грн. (складається із суми заробітної плати за липень 2017 року, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку (код нарахування 308) - 6 388,74 грн. та одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України (код нарахування 664)- 6 678 грн.

Вказані розрахунки за період з березня 2017 року по 17 липня 2017 року виконані на аркуші паперу формату А-4, містять підпис начальника ВП «Ясинуватське вагонне депо» СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.» ПАТ УЗ ОСОБА_3, головного бухгалтера ОСОБА_2 , проте не містять логотипу, печаток та штампів підприємства, яке видало таку довідку.

Розрахунок заробітної плати про доходи позивача з березня 2017 року по 17 липня 2017 року помісячно не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі.

Інших будь-яких доказів в підтвердження того, що відповідач має заборгованість по заробітній платі перед позивачем не надано.

Таким чином, надані розрахунки заробітної плати ,грошової компенсації за невикористану відпустку,одноразової грошової вихідної допомоги , не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог про наявність заборгованості АТ «Українська залізниця» за цей період перед позивачем.

Інших доказів того, що позивач виконував свої посадові обов`язки та йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату не надано.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач правильно зазначав ,що ч.1 ст.9 Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України « № 996- XIV від 16 липня 1999 року,передбачено,підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. П.2.1,2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку,затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 (далі Інструкція № 88) ,передбачено ,що первинні документи-це документи,створені у письмовій або електронній формі,які містять відомості про господарські операції,включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.Бухгалтерський облік підприємства повністю залежить від первинних документів,які оформлюються відповідно до Інструкції № 88. Наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 затверджені та введені в дію типові форми первинної облікової документації підприємств,установ,організацій,а саме :1.П-1 «наказ(розпорядження) про прийняття на роботу ,2.П-3 «наказ(розпорядження) про надання відпустки»,3.П-4»наказ(розпорядження) про припинення трудового договору(контракту),4.П-5 «табель обліку використання робочого часу»,5.П-6»розрахунково-платіжна відомість працівника»,6.П-7»розрахунково-платіжна відомість(зведена). Для підприємства ,установ та організацій,які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах ,передбачених законодавством,відповідно до Закону України «Про оплату праці» здійснюється нарахування кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат,які включають основну та додаткову заробітну плату,інші заохочувальні та компенсаційні виплати,у тому числі в натуральній формі,за фактично відпрацьований час. На виконання законних вимог ,зокрема глав IV-VII КЗпП,на підприємствах,в установах,організаціях роботодавець зобов*язаний вести облік робочого часу. Такий облік дозволяє визначити кількість годин,відпрацьованих кожним наймамим працівником. Підрахунок кількості відпрацьованого часу ведуть у табелі обліку робочого часу. Табель є підставою для нарахування працівникам заробітної плати,допомоги по тимчасовій непрацездатності,сум за період щорічних відпусток,інших виплат. Складений і підписаний відповідальною за ведення табеля особою та погоджений керівником організації табель подається до бухгалтерії. Табель обліку робочого часу-це поіменний список усіх працівників відділу,служби чи іншого структурного підрозділу або установи в цілому з відмітками про використання робочого часу протягом облікового періоду. Отже табель є документом,який дозволяє врахувати фактично відпрацьований співробітником час;первинним документом щодо обліку розрахунків з персоналом ;базою для статистичних розрахунків.

Згідно копії відомості на виплату грошей № 15 вбачається,що відповідачем за першу половину березня позивачу нараховано аванс в сумі 1266,88 грн., який позивач отримала в касі СП « Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця «.

У зв*язку з відсутністю первинних документів в СП «Донецька дирекція залізничних перевезень « регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця « підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати здійснити неможливо.

Таким чином, доказів того, що позивач в період з березня по липень 2017 року виконував трудові обов`язки і йому була нарахована та не виплачена заробітна плата не надано, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні у зв`язку із їх недоведеністю, що не враховано судом першої інстанції.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким тимчасово до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей шляхом залізничного сполучення.

Виробничі підрозділи Регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: Донецька дирекція залізничних перевезень, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення діяльності з 15 березня 2017 року (дати введення в дію вищевказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України) припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу.

У зв`язку з захопленням 17 березня 2017 року невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Українська залізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку, у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача від 20 березня 2017 року порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками статті 341 КК України «Захоплення державних або громадських будівль чи споруд».

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних та ін., що підлягають до виплати на користь робітників як поточних виплат, так і виплат у день звільнення, та, будучи позбавленим можливості користуватися своїми коштами, здійснювати відповідні виплати, а також будь-які інші юридично значимі правові дії, на підставі яких могли б виникати чи припиняти свою дію певні правовідносини.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться на території міста Донецька, Донецької області і Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, у тому числі до первинних документів з обліку трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління вищезначеними структурними підрозділами і виробничими потужностями, що були закріплені за ним, а таким чином і припинене провадження господарської діяльності, знівелювала можливість ПАТ « Українська залізниця » виконати зобов`язання згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 21 489,02 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 липня 2017 року по 03 квітня 2019 року включно у сумі 135 237, 50 грн., суд першої інстанції, не дав належної оцінки встановленим у справі обставинам та доказам, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що у трудових правовідносинах між відповідачем ПАТ «Українська залізниця» та його працівниками, зокрема з ОСОБА_1 виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ПАТ «Українська залізниця» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов помилкового висновку, що вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Нарахування заробітної плати та інших виплат проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелю обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії, за умови, що господарська діяльність здійснювалась.

Проте, достовірно встановлено, що у зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Українська залізниця», розташованих, зокрема у місті Донецьк, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться у м. Донецьку перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема, у м. Донецьк, і цей факт зумовлений поважними причинами. Відповідач не мав об*єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

Копії документів, додані позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх вимог, не завірені належним чином, їх походження не відомо, тож вони не можуть бути визнані судом належними та допустими доказами.

Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального закону, зроблені висновки, які не відповідають встановленим у справі обставинам та неправильно застосовані норми матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п.п. 3.9. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні відносяться до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці.

Тобто, відповідно до п. 1 ч.1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору лише щодо позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації, одноразової грошової вихідної допомоги.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 30.11.2016 року у справі № 6-1121цс16 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", стягнення заробітної плати, про що зазначається в пункті 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", не є тотожнім стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 141 ЦПК України, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судовий збір 2350,90 грн. (а.с.84).Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2350,90 грн., підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь відповідача у розмірі 2028,59 грн. ( за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку) та підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у розмірі 322,31 грн. ( за вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації, одноразової грошової вихідної допомоги).

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складала 128 380,74 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити.

Заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 квітня 2019 року - скасувати повністю та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації, одноразової грошової вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» () у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 028 (дві тисячі двадцять вісім) грн. 59 коп.

Судові витрати по сплаті судового збору, понесених акціонерними товариством "Українська залізниця" у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 322 (триста двадцять дві) грн. 31 коп. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 липня 2019 року .

Судді: