Провадження № 22-ц/801/2391/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуСправа № 127/17096/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Марчук В.С., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Константинова А.К.,

за участю сторін: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представника ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/17096/18 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про виселення з проживаючими членами сім`ї без надання іншого житла та про вселення в будинок,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2019 року, яке ухвалене суддею Федчишеним С.А. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, повний текст складено 22 березня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року позивачі звернулась в суд з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 та ОСОБА_9 В будинку проживали всі позивачі, це було їх єдиним і постійним місцем проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 .

ОСОБА_2 не повідомивши спадкоємців, зареєстрував будинок, прибудови до нього, земельну ділянку на своє ім`я та подав документи для реєстрації, та отримав державні акти на нерухоме майно.

16 січня 2014 року ОСОБА_2 без відома спадкоємців подарував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Після договору дарування відповідач ОСОБА_4 виселив майже всіх спадкоємців з будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року визначено, що частка ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0939 га, кадастровий номер :03:016:0015, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 , становила 1/2. Визначено, що частка ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А» 1968 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В», що знаходяться в АДРЕСА_1 , наявний станом на момент їх придбання згідно договору купівлі - продажу будинку від 21 липня 1999 року становить 1/2.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року, визнано недійсними договори дарування, що укладені 16 січня 2014 року.

З часу укладання договору дарування відповідач чинить перешкоди в користуванні будинком позивачам, навіть не допускає в двір. Майно, яке знаходилося в будинку і належало позивачам, він викинув все на двір, а також всі дитячі речі на вулицю. Комісію квартального комітету він в двір не пустив, ображав не цензурними словами, погрожував спричиненням тілесних ушкоджень. Позивачі весь цей час, мешкають у тимчасових приміщеннях, хто по найму, а хто з милосердя у сторонніх людей, які їм співчувають.

Таким чином, просили суд виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_8 з проживаючими членами сім`ї з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла та вселити їх в будинок.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2019 року позов задоволено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним заочним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачі зазначили, що вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_4 - є дітьми позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За договором купівлі-продажу будинку від 21 липня 1999 року, ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_2 купив житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В».

За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 21 липня 1999 року, ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку, площею 939 кв.м, що по АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку.

16 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 укладено договір дарування житлового будинку, згідно якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_4 - 97/100 часток, а ОСОБА_6 - 3/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами, по АДРЕСА_1 (житловий будинок А, загальною площею 114,0 кв.м., житловою площею 58,6 кв.м., погреби п/а1, п/б2, літні кухні Б, б, Г, сараї б2, Д, убиральня Ж, огорожа №1-№2, криниця №3), договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В.М., зареєстрований в реєстрі за №10.

Крім того, 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_6 укладено договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_4 - 97/100 часток, а ОСОБА_6 - 3/100 частки земельної ділянки, площею 0,0939 га, кадастровий номер: :03:016:0015, що по АДРЕСА_1 , договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В.М., зареєстрований в реєстрі за №102.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 квітня 2017 року (справа №127/2611/16-ц), визначено, що частка ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0939 га, кадастровий номер :03:016:0015, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що по АДРЕСА_1 становила 1/2, а в праві спільної сумісної власності на житловий будинок з прибудовою, цегляний, житловою площею 58,9 кв.м., зазначений на плані літ. «А», 1967 року забудови, огорожу «№1-2», криницю «Г», хлів «Б», хлів «б», хлів «б2», вбиральню «В», що по АДРЕСА_1 , наявні станом на момент їх придбання згідно договору купівлі-продажу будинку від 21 липня 1999 року - становила Ѕ (т.1 а.с.20 - 31, 35 - 38).

Цим рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9 ) з 19 грудня 1975 року перебували у шлюбі. Після смерті дружини ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ввівши в експлуатацію добудови, отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 22 жовтня 2013 року, зокрема, на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1 , загальною площею 114 кв.м., житловою площею 58,6 кв.м.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року (справа №127/10402/17), визнано недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , ОСОБА_6 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_4 - 97/100 часток, ОСОБА_6 - 3/100 часток будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 житловий будинок А, загальною площею 114,0 кв.м., житловою площею 58,6 кв.м., погреби п/а1, п/б2, літні кухні Б, б, Г, сараї б2, Д, убиральня Ж, огорожа №1-№2, криниця №3), посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В.М., зареєстрований в реєстрі за №101; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , ОСОБА_6 щодо безоплатної передачі у власність ОСОБА_4 - 97/100 часток, ОСОБА_6 - 3/100 часток земельної ділянки, площею 0,0939 га, кадастровий номер :03:016:0015, розташованої по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В.М., зареєстрований в реєстрі за №102 (т.1 а.с.32 - 34).

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до довідки квартального комітету «Соняшник» від 11 червня 2018 рок №550 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (т.1 а.с.75).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не допускають позивачів до володіння їх майном, послався на ст. ст. 316, 319, 391 ЦК України, ст. ст. 150, 155 ЖК України і при таких обставинах задовольнив позовні вимоги.

Однак такі висновки ґрунтуються на неправильному застосуванні до спірних правовідносин норм матеріального права та не відповідають дійсним обставинам справи.

Як вбачається з позовної заяви позивачі ставлять питання про виселення відповідачів на підставі ст. 169 ЖК України.

Відповідно до ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів, договір найму між сторонами не укладався, а відтак не може нести для відповідачів обов`язку звільнення жилого приміщення у зв`язку з припиненням такого (договору найму) (с.169 ЖК УРСР) та виселення з цих підстав.

Суд першої інстанції не звернув уваги на підставу зазначеної позовної вимоги і в своєму рішенні керувався ст.391 ЦК України, чим вийшов за межі позовних вимог.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Визначальним критерієм для захисту права, у відповідності до ст. 391 ЦК України, є зокрема, встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, а виселення є крайньою формою втручання у право особи на користування житлом, пропорційність засвтосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Як вбачається з матеріалів справи власником будинку та земельної ділянки на Ѕ частину цього майна став ОСОБА_2 з часу визнання недійсним договорів дарування, тобто з часу набрання законної сили рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 лютого 2018 року, тобто з 31 березня 2018 року.

На час звернення з позовом до суду він набув права власності, що стосується ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , то вони не набули права власності у встановленому законом порядку, оскільки постановами державного нотаріуса від 28 січня 2016 року їм відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Всі спадкоємці вправі звернутися до державного нотаріуса для отримання свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Таке право вони набули з 31 березня 2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на дані обставини уваги не звернув, необґрунтовано виходив з того, що відповідач чинить перешкоди позивачам у користуванні будинком, обмежуючи до нього доступ, а тому наявні підстави для вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до спірного будинку та усунення перешкод у користуванні ним.

Посилання позивачів на те що ОСОБА_4 перешкоджає їм в користуванні спірним будинком є безпідставним, оскільки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_5 категорично заперечувала перешкоджання відповідачами позивачам користування спірним будинком, акцентувала увагу, що відсутні будь-які факти такого перешкоджання.

З часу скасування договорів дарування до подачі позову в суд пройшло 3 місяці і 12 днів.

За цей період в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач чинив перешкоди позивачам в користуванні спадковим майном (звернення до правоохоронних органів, акти квартального комітету, покази свідків).

Матеріали цивільної справи свідчать, що у справі наявний тільки один акт квартального комітету «Соняшник» від 06 травня 2015 року з якого вбачається, що відповідач викинув речі свого батька та брата ОСОБА_18 з будинку на подвір`я (т.1 а.с.77). Будь - яких інших фактів позивачі не надали.

На час розгляду справи відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем по закону і має рівну частку з позивачами.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника будинку, у тому числі й колишніх, сам факт визнання договору дарування недійсним (спірних об`єктів нерухомості), яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_4 набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Крім того, виселення з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , може призвести до виникнення негативних для них наслідків, пов`язаних з відсутністю в них житла.

Колегія суддів, вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачів та не покладати надмірний тягар на відповідачів.

Отже, визнання недійсним договору дарування не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Колегія суддів, враховує, що відповідачі не відмовляються від свого права користування жилим приміщенням, тому відсутні правові підстави для виселення відповідачів, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї власника без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, апеляційний суд, вважає за необхідне зазначити, що відповідачі не є таким, що самоправно вселились до жилого приміщення, тому підстави, для їх виселення відсутні.

При таких обставинах, колегія суддів, прийшла до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог позивачів про їх вселення у спірний будинок, то вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від первісної вимоги і так як відсутні докази перешкоджання їм користуватися спірним майном, то колегія суддів, прийшла до висновку про відмову і в цій частині.

Спростовуються доводи апеляційної скарги, щодо участі в судовому засіданні представника органу опіки та піклування, оскільки ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до довідки квартального комітету «Соняшник» №550 від 11 червня 2018 року за адресою в спірному будинку не проживають і не зареєстровані.

В судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено, що діти зареєстровані та проживають на території Канади.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що цей спір безпосередньо не стосується права неповнолітніх на користування житлом, а тому у відповідності до ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи не є обов`язковою.

Згідно ч.1,2,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

В матеріалах справи наявний ордер та договір про надання правничої допомоги №21 від 28 жовтня 2019 року, згідно якого адвокат Чуприна О.М. надає правову допомогу відповідачу ОСОБА_4 .

Відповідно до акту виконаних робіт та прийому передачі послуг, адвокатом Чуприною О.М. виконано роботу на суму в розмірі 6195,20 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №15 від 28 жовтня 2019 року послуги адвоката склали 4000 грн, а згідно квитанції до прибуткового касового ордера №16 від 29 листопада 2019 року послуги адвоката склали 2000 грн, отже загальний розмір витрат на професійну правничу допомогу склав 6000 грн, який також підлягає стягненню з позивачів.

Таким чином, суд першої інстанції, не врахував всі обставини справи, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, таким, що відповідає основоположним засадам цивільного судочинства, та підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з позивачів слід стягнути на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2305,20 грн та 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу, тобто з кожного по 2076,30 грн (2305,20 грн+6000 грн/4).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів, прийшла до висновку про скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення, оскільки у рішенні суду першої інстанції має місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення матеріального права.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про виселення з проживаючими членами сім`ї без надання іншого житла та про вселення в будинок відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 витрати за надання правничої допомоги та оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в рівних частках, з кожного по 2076,30 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.