Справа № 361/5941/18
Провадження № 2/361/832/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 грудня 2019 року місто Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В. при секретарі Лопатинській С.А., з участю позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши в судовому засіданні в місті Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування жилим приміщенням, вселення до квартири,

встановив:

Позивач просить суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , за яким позивачу виділити у користування жилу кімнату площею 10,3 кв.м, а відповідачу залишити у користуванні дві інші жилі кімнати площею 17,9 кв.м і 11,8 кв.м, у спільному користуванні залишити кухню 6,6кв.м, ванну кімнату 2,7 кв.м, санвузол 1,4кв.м, коридор 12,4 кв.м, вбудовану шафу 0,3кв.м; а також вселити позивача у вказану квартиру. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач є співвласником вказаної квартири, йому в порядку спадкування належить частка 3/12 (1/4), у квартирі проживає відповідачка, яка є співвласником іншої частки, але відповідачка не впускає його жити у квартирі, не надає ключі від квартири, чим перешкоджає йому у користуванні належною йому часткою; він має намір жити у цій квартирі, де є три жилі кімнати і йому може бути виділена у користування належна йому частка у вигляді окремої кімнати площею 10,3кв.м.. З приводу перешкод у проживанні з сторони відповідачки він звертався до поліції, але відповідачка на зв`язок з працівниками поліції не вийшла і в поліції йому було рекомендовано звернутись до суду.

В судовому засіданні позивач пояснив, що після смерті матері і прийняття ним спадщини відповідачка перестала його пускати у квартиру, заперечує проти його вселення, він декілька разів звертався до відповідачки і просив надати ключі і не перешкоджати вселенню у квартиру, але відповідачка відмовила, сказала, що впустить лише за рішенням суду; на даний час він має намір жити у даній квартирі у виділеній йому кімнаті.

Відповідач подала відзив, у якому і у своїх поясненнях суду позов не визнала, посилаючись на те, що вона є власником більшої частини квартири, постійно в ній проживала і проживає, зробила ремонт за власний рахунок, відповідач не допомагав, квартира успадкована від батьків, вона доглядала за батьками за свій рахунок і поховала батьків сама, відповідач не допомагав ні батькам, ні їй, коли вона в 2010 році була онкологічно хворою та просила про допомогу; відповідач є для неї фактично чужим, вважає неможливим проживання з відповідачем в одній квартирі. Пояснила, що на даний час вона проживає в квартирі і фактично займає дві кімнати, а третю ту, на яку претендує позивач, вона здає в оренду сторонній особі. Просила у позові відмовити.

З наданих доказів судом встановлено:

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.07.2014р. ОСОБА_1 (позивач) успадкував після смерті його матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , половину спадкового майна, що складається з 3/6 часток квартири АДРЕСА_1 ; свідоцтво видано ОСОБА_1 на його частку у спадщині - на 3/12 частини вказаної квартири. Іншим спадкоємцем, хто прийняв спадщину після ОСОБА_4 , є її дочка ОСОБА_2 (відповідач).

Згідно відомостям з реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 3/12 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.07.2014р.

Як пояснила відповідач (даний факт визнається позивачем) іншу частку у вказаній квартирі вона отримала у спадщину від батька, і їй у даній квартирі належить ѕ частини.

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 дана квартира є трикімнатною, має три ізольовані (з окремим входом з коридору) жилі кімнати площею 11,8 кв.м. з виходом на лоджію, 10,3кв.м, і 17,9 кв.м. з виходом на балкон, а також кухню 6,6кв.м, ванну кімнату 2,7 кв.м, санвузол 1,4кв.м, коридор 12,4 кв.м, вбудовану шафу 0,3кв.м.

Згідно висновку Броварського ВП ГУНПУ від 8.08.2018р. за зверненням ОСОБА_1 з приводу перешкод, які йому чинить ОСОБА_5 щодо користування вказаною квартирою. ОСОБА_2 не опитана інспектором поліції, на зв`язок не вийшла, пояснень не надала, позивачу рекомендовано звернутись до суду.

Згідно відомостям з реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 зареєстровано також право власності на Ѕ частину квартири по АДРЕСА_2 , квартира жилої площі 16,9кв.м, загальна 31,2кв.м. на підставі свідоцтва про право власності від 30.08.2007р. Як пояснив позивач, в даній квартирі проживає його дочка з її сім,єю, квартира однокімнатна. Відповідач дану обставину не спростував.

Згідно даним про реєстрацію - у вказаній квартирі АДРЕСА_1 на постійне місце проживання: відповідач ОСОБА_2 з 1985р.

Як пояснив позивач, на даний час він зареєструвався у вказаній квартирі, знявся з реєстрації за адресою однокімнатної квартири по АДРЕСА_3 .

Таким чином, з наданих доказів встановлено:

позивач є власником частки квартири;

сторони є співвласниками у відношенні часток: ј- позивачу, ѕ - відповідачці;

не встановлено інших осіб, які б набули право постійного проживання у даній квартирі, і чиї б житлові права мали враховуватись при розгляді даної справи.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст.383 ЦК власник будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, для проживання членів своєї сім,ї.

Згідно ст.150 ЖК України власники будинку (квартири) користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.

Згідно ст.358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю, а у разі спору даний спір вирішується у судовому порядку. Згідно ч.3 ст.358 ЦК кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників , які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При розгляді даної справи суд виходить з таких міркувань:

Всі співвласники мають право на користування належним їм спільним майном у відповідності до їхніх часток у праві власності, і в тому числі кожен з співвласників має право використовувати дане майно квартиру - для особистого проживання.

Співвласники у разі недосягнення згоди між собою мають право на розділ майна, зокрема кожен співвласник має право вимагати виділ йому його частки в натурі, а у разі неможливості розділу майна в натурі (розділу квартири на дві окремі), кожен співвласник має право вимагати встановлення порядку користування спільним майном - квартирою - у відповідності до своєї частки.

Враховуючи, що на даний час позивач і відповідач не створюють сім,ю, не дійшли згоди з приводу користування спільною квартирою, то суд вважає, що позивач має право просити суд визначити порядок користування спільною квартирою, і що у даному випадку дійсно виникла необхідність у визначенні порядку користування квартирою.

Враховуючи технічну характеристику квартири і наявність в ній трьох ізольованих жилих кімнат, суд вважає реально можливим встановити такий порядок користування, за яким позивачу буде виділити для проживання одну ізольовану жилу кімнату з трьох.

Враховуючи жилу площу всієї квартири 40 АДРЕСА_4 і розподіл часток між сторонами, на частку позивача (1/4) припадає 10 кв.м жилої площі.

З технічного паспорту квартири видно, що одна з жилих кімнат становить 10,3кв.м тобто фактично відповідає частці позивача у праві власності.

Суд вважає, що таке незначне збільшення жилої площі, що виділяється у користування позивачу, є несуттєвим, не є порушенням житлових прав відповідача. при цьому суд враховує, що при такому порядку користування відповідачці залишається дві жилі кімнати і крім того виходи до лоджії і балкону, що є суттєвими превагами у побутовому сенсі у порівнянні з незначним (на 0,3кв.м) зменшенням її жилої площі.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що вона постійно проживає у квартирі, а позивач- не проживає, та що позивач є для неї фактично чужим, оскільки позивач як співвласник квартири також має право нею користування квартирою пропорційно його частки, яка не може вважатись незначною. Посилання відповідача на те, що позивач не допомагав батькам і ухилявся від надання їм допомоги, також не має значення, оскільки спадщину позивач прийняв, і дані питання могли б бути вирішені відповідачкою на стадії прийняття спадщини; позивач від прийняття спадщини не був усунутий. Посилання відповідачки, що вона ховала батьків за власний рахунок не є підставою для обмеження позивача у його правах як власника. Право власності позивач набув на законних підставах. Посилання позивачки на те, що вона утримує квартиру сама, робила в ній ремонт, а позивач участі у цьому не брав, також не дають підстав для обмеження його в правах власника, і такі питання можуть бути вирішені відповідачкою як співвласником у встановленому законом порядку, не пов`язаному з даним позовом, що розглядається. Той факт, що у вказаній позивачем кімнаті на даний час проживають наймачі, не є підставою для обмеження позивача у його правах як власника, оскільки суду не надано доказів того, що договір найму (оренди) був укладений позивачем або за його згодою; більш того, суду не надано доказів наявності такого договору.

Щодо позовних вимог про вселення, то суд виходить з того, що позивач як співвласник має право користуватись спільним з відповідачкою майном (квартирою), має право проживати в квартирі, тому має право на вільний доступ до квартири, чого об`єктивно не можна зробити без ключів від вхідних дверей.

Позивач на підтвердження позовних вимог в частині вселення і для доведення перешкод з сторони відповідачки просив допитати свідків, які б пояснили, що відповідачка заперечує проти його проживання у квартирі, не пускає у квартиру, відмовила дати ключі, і що в квартирі проживають крім відповідачки інші люди. При з?ясуванні питання необхідності допиту свідків, позивач від них відмовився, з урахуванням фактичного визнання відповідачкою тих обставин, для підтвердження яких свідки були заявлені.

Відповідачка визнала, що заперечує проти проживання позивача у квартирі, бо вважає його чужою особою, заперечує видати йому ключі і визнала, що у відповідача ключів від квартири нема; пояснила, що особисто позивач не звертався до неї з вимогою видати ключі, але до неї з таким проханням зверталась співмешканка позивача. На запитання чи згодна вона передати ключі від квартири позивачу і чи згодна вона надати йому можливість вселитись у квартиру, - відповідачка пояснила, що не згодна. Також відповідачка пояснила, що у квартирі живе вона, займає дві кімнати, а в третій (на яку претендує позивач) проживає квартирант.

При таких обставинах суд вважає вказані факти і обставини встановленими.

Враховуючи, що відповідач відмовляється видати ключі позивачу, що на даний час внаслідок дій відповідача позивач позбавлений вільного доступу до квартири, - то суд вважає встановленим факт наявності перешкод позивачу з сторони відповідача, і тому є підстави для задоволення позовних вимог про його вселення у вказану квартиру.

Сторонам за їх клопотанням надавався строк для мирного врегулювання спору, спір миром не було вирішено. Тому позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Керуючись ст.319, 358, 360 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.ст. 263, 264, 265, 268, 141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити;

встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , за яким:

позивачу ОСОБА_1 виділити у користування жилу кімнату площею 10,3 кв.м;

відповідачу ОСОБА_2 виділити у користування жилу кімнату площею 17,9 кв.м і жилу кімнату площею 11,8 кв.м;

у спільному користуванні співвласників залишити кухню 6,6кв.м, ванну кімнату 2,7 кв.м, санвузол 1,4кв.м, коридор 12,4 кв.м, вбудовану шафу 0,3кв.м;

вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його складення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга ним буде подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - через суд першої інстанції, який розглянув справу.

Повне рішення виготовлено 06.12.2019р.

Суддя Т.В. Селезньова