Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 686/5626/16-ц

провадження № 61-19745св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, у складі судді Мороз В. О., від 18 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області, у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Грох Л. М., від 28 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, визнання незаконним набуття права власності.

Свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року внаслідок

дорожньо-транспортної пригоди загинув його син - ОСОБА_5 та члени його сім`ї. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 грудня 2014 року його визнано єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , визнано право на спадкування земельної ділянки для садівництва площею 0,6 га та гаражу в гаражному кооперативі «Керамік» у місті Хмельницькому.

Під час оформлення спадщини його інтереси представляла мати

невістки - ОСОБА_7 - ОСОБА_2 на підставі виданого ним доручення, однак остання свідомо не вказала все майно, що підлягало спадкуванню.

Перебуваючи у шлюбі його син з невісткою спільно придбали квартиру

АДРЕСА_1 . Позивач вважав, що 1/2 частка цієї квартири належала його сину, однак ОСОБА_2 оформила свідоцтво про право на спадщину на вказану квартиру лише на себе.

Крім того, на момент смерті, його сину на праві власності належав автомобіль «Форд-Транзит», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , однак ОСОБА_2 , зловживаючи довірою, не оформила його спадкові права, а розпорядилась автомобілем на власний розсуд, переоформивши право власності на свого чоловіка, ОСОБА_3 , який 06 травня 2016 року продав автомобіль ОСОБА_4 .

Посилаючись на вказані обставини з урахуванням уточнених позовних вимог та пред`явлення їх окрім ОСОБА_2 також і до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , позивач просив визнати незаконним набуття ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири

АДРЕСА_1 ; визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/2 частку вказаної квартири; визнати за ним право власності на автомобіль «Форд-Транзит», 2004 року випуску номер кузова НОМЕР_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Форд-Транзит», 2004 року випуску, укладений 02 грудня 2014 року на підставі оформленої ОСОБА_3 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «К.С.Вікторія» (далі - ТОВ «К.С.Вікторія») довідки-рахунку серії ВІА № 804452 від 02 грудня 2014 року; визнати недійсним оформлений територіальним сервісним центром 3841 Регіонального сервісного центру у Хмельницькій області договір купівлі-продажу № 6841/2016/01/4079 транспортного засобу - автомобіля

«Форд-Транзит», 2004 року випуску, укладений між ОСОБА_3

і ОСОБА_4 .

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання в порядку спадкування права власності на частку автомобіля «Форд-Транзит».

В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що в період шлюбу

ОСОБА_5 та її дочка ОСОБА_7 придбали автомобіль «Форд-Транзит», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 зареєструвавши право власності за ОСОБА_5

Вважала, що вказаний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, тому вона, як спадкоємець ОСОБА_7 , має право на 1/2 його частку в порядку спадкування.

Просила суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на

1/2 частку вказаного автомобіля.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 18 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним правочин купівлі-продажу автомобіля «Форд Транзит», 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , укладений 02 грудня 2014 року на підставі оформленої ОСОБА_3 у ТОВ «К.С.Вікторія» довідки-рахунку серії ВІА № 804452 від 02 грудня 2014 року.

У задоволенні іншої частини первісного позову, а також у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову в частині позовних вимог про визнання незаконним набуття ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування після

ОСОБА_5 на 1/2 частку цієї квартири, суд першої інстанції виходив з того, що вказана квартира була особистою приватною власністю

ОСОБА_7 , оскільки їй до укладення шлюбу з ОСОБА_5 належала інша квартира, яку нею продано, а кошти отримані від продажу квартири, витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи первісний позов в частині позовних вимог про визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу автомобіля «Форд-Транзит», укладеного 02 грудня 2014 року на підставі оформленої ОСОБА_3 у ТОВ «К.С.Вікторія» довідки-рахунку серії ВІА № 804452 від 02 грудня 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що цивільна правоздатність ОСОБА_5 , який був власником автомобіля, припинилася з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже до оформлення спадкових прав ОСОБА_2 не мала права розпоряджатись спірним автомобілем.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на автомобіль, суд першої інстанції зазначив, що визнання права власності на автомобіль є передчасним, оскільки нотаріус не відмовляв позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, а крім того на час розгляду справи право власності на автомобіль зареєстроване за ОСОБА_4 , до якого ОСОБА_1 не заявляв вимоги про витребування майна.

Вирішуючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості. Зазначив, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вказаний автомобіль ОСОБА_2 до нотаріуса не зверталася та позову до ОСОБА_4 про витребування майна не пред`являла.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2017 року залишено без змін з посиланням на правильність встановлених судом першої інстанції правовідносини, що склалися між сторонами, правильне застосування норм матеріального права та відсутність порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У квітні 2017 року ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на автомобіль і 1/2 частку квартири, а також скасувати ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року у вказаній частині, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи № 686/5626/16-ц з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

03 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 686/5626/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що у травні 2016 року він звертався до нотаріуса для отримання у спадок спірного автомобіля, однак право власності на цей час не було зареєстровано за спадкодавцем, тому умови для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину були відсутні, а спір підлягає вирішенню в судовому порядку шляхом визнання права власності на спадкове майно.

Вказував на помилковість висновків судів попередніх інстанцій, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що спірна квартира придбана виключно на особисті кошти його невістки

ОСОБА_7 , а висновки судів щодо встановлення цієї обставини ґрунтуються на припущеннях.

Касаційна скарга не містить доводів про незаконність та необґрунтованість оскаржених судових рішень щодо вирішення первісного позову в задоволеній частині та вирішення зустрічного позову, у зв`язку із чим згідно вимог статті 400 ЦПК України справа у вказаній частині Верховним Судом не переглядається.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що подана ОСОБА_1 касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а оскаржені судові рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 04 листопада 1995 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Згідно з договором дарування від 19 червня 1996 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 .

Квартиру АДРЕСА_2

ОСОБА_7 продала ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу

від 01 червня 2005 року за 70 700 грн

Також суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07 червня 2005 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1 за 29 484 грн

Із повідомлення Хмельницького бюро технічної інвентаризації

від 18 травня 2016 року № 696569 вбачається, що за ОСОБА_7 10 червня 2005 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 червня 2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 загинули.

23 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина - ОСОБА_5 , мати якого

ОСОБА_13 відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача.

В цей же день ОСОБА_1 , шляхом видачі довіреності, уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси, в тому числі у державній нотаріальній конторі з питань оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_5 , зокрема вчиняти (за винятком договорів дарування)

будь-які дозволені законодавством договори, включаючи договори купівлі-продажу, міни, ренти, застави, іпотеки (в тому числі виступати майновим поручителем), оренди (найму), лізингу, підряду, кредитні, договори страхування, поруки, інвестиційні договори та інші, а також договори про внесення змін і доповнень до раніше вчинених договорів, щодо яких буде досягнута згода, в тому числі інвестиційних, продовжувати строк їх дії, вносити зміни і доповнення.

21 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дочки - ОСОБА_7 і 25 листопада

2014 року їй було видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 .

Із листа Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області

від 25 квітня 2016 року суди встановили, що за ОСОБА_5 на момент смерті було зареєстровано право власності на автомобіль «Форд-Транзит» 2004 року випуску.

Згідно листа Регіонального сервісного центру в Хмельницькій області

від 29 липня 2016 року, копії довідки-рахунку ВІА № 804452 від 02 грудня 2014 року та заяви ОСОБА_3 про перереєстрацію автомобіля на нового власника від 02 грудня 2014 року суди встановили, що право власності на транспортний засіб «Форд-Транзит» 2004 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 було переоформлено на ОСОБА_3 .

За повідомленням державного нотаріуса Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Оксанюк Н. М. від 02 серпня 2016 року № 1895/01-16 ОСОБА_1 заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на автомобіль «Форд-Транзит» не подавав, письмова відмова у видачі такого свідоцтва нотаріусом не надавалась.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на момент розгляду справи апеляційним рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі -СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання права власності на частку квартири суд першої інстанцій, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_7 , а крім того, ОСОБА_1 не довів тієї обставини, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя.

Проте із вказаним висновком судів можна погодитись лише частково.

Так, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що згідно

статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Посилання судів попередніх інстанцій на обов`язок ОСОБА_1 доводити факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя є помилковим та не відповідає вказаним висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Тому підлягає виключенню із мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій вказівка на обов`язок ОСОБА_1 доводити факт придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя.

Також необхідно врахувати, що шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстровано 04 листопада 1995 року, а право власності на квартиру АДРЕСА_2 набуто ОСОБА_7

19 червня 1996 року на підставі договору дарування.

Таким чином не відповідає фактичним обставинам справи і підлягає виключенню з мотивувальної частини судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, висновок про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 набуто ОСОБА_7 до реєстрації шлюбу.

В той же час суд касаційної інстанцій погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_7 , оскільки частиною першою статті 24 КпШС України (який був чинним на момент укладення договору дарування від 19 червня 1996 року) було передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином кошти в сумі 70 700 грн одержані ОСОБА_7 від продажу

01 червня 2005 року квартири, набутої за договором дарування, є її особистою приватною власністю.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_7 за 29 484 грн 07 червня

2005 року, тобто менш ніж через тиждень після продажу попередньої квартири, суди попередніх інстанцій оцінюючі надані сторонами докази, зробили висновок, про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти

ОСОБА_7 , є її особистою приватною власністю та не належить до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок судів у цій справі є правильним, та з урахуванням обставин даної конкретної справи, свідчить про спростування

ОСОБА_2 презумпції спільності майна подружжя відносно спірної квартири.

Тому суд касаційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції та апеляційного суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання незаконним набуття

ОСОБА_2 права власності на частку спірної квартири в порядку спадкування та визнання права власності на частку цієї квартири за ОСОБА_1 .

Крім того, визнаючи недійсним правочин щодо купівлі-продажу автомобіля «Форд-Транзит» 2004 року випуску, укладений 02 грудня 2014 року на підставі оформленої ОСОБА_3 у ТОВ «К.С.Вікторія» довідки-рахунку серії ВІА № 804452 від 02 грудня 2014 року, суди попередніх інстанцій обґрунтованого виходили з того, що цивільна правоздатність

ОСОБА_5 , який був на той час власником спірного автомобіля, припинилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року із його смертю.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Врахувавши, що ОСОБА_2 не мала правових підстав розпоряджатися спірним автомобілем, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про необхідність визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу автомобіля «Форд-Транзит» 2004 року випуску, укладеного 02 грудня 2014 року.

Суди також обґрунтовано вважали, що позивач, хоча і не є стороною оспорюваного договору, однак даним правочином порушено його право як спадкоємця, а тому він може вимагати відновлення порушеного права шляхом визнання цього договору недійсним.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження спірного автомобіля та визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З урахуванням того, що на момент розгляду справи право власності на спірний автомобіль було зареєстровано не за ОСОБА_3 , а за наступним набувачем - ОСОБА_4 , належним способом захисту прав спадкоємців є подання віндикаційного позову про витребування майна, а не визнання недійсним наступного правочину по відчуженню автомобіля та визнання права власності на автомобіль.

Доводи касаційної скарги про неможливість пред`явлення спадкоємцем віндикаційного позову підлягають відхиленню.

Так, згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна передбачене статтею 388 ЦК України, мають у тому числі спадкоємці власника.

В той же час є помилковим і таким, що підлягає виключенню з мотивувальної частини судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог

ОСОБА_1 щодо автомобіля, відсутністю відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Суди встановили, що на час розгляду справи право власності на спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_4 , а не за спадкодавцем

ОСОБА_5 .

Отже, в даному випадку відсутність підстав для оформлення права на спірний автомобіль в нотаріальному порядку була очевидною.

В іншій частині висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які застосовані правильно. Доводи касаційної скарги в цій частині висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не допускається.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу, виключивши із мотивувальної частини рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 січня

2017 року та ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 28 березня 2017 року висновок щодо обов`язку позивача ОСОБА_1 надавати докази на підтвердження факту придбання квартири за спільні кошти подружжя; висновок щодо придбання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2 до укладення шлюбу із ОСОБА_5 ; висновок про необхідність отримання спадкоємцем відмови нотаріуса в оформленні спадщини на автомобіль, право власності на який зареєстровано не за спадкодавцем.

В іншій частині касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 18 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області

від 28 березня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину судових рішень у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович