Справа № 462/1943/17 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/344/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

розглянувши в м. Львові в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 у травні 2017 року звернувся у суд з позовом про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 50000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що 02 вересня 2014 року по вул. Народній у м.Львові ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Сузукі Х90» реєстраційний номер НОМЕР_1 , не дотрималась вимог Правил дорожнього руху України, проявила неуважність до дорожньої обстановки, не відреагувала на її зміну, повертаючи ліворуч на нерегульований пішохідний перехід, не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині, не врахувала дорожньої обстановки щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, при наближенні до пішохідного переходу, на якому в цей час рухався потерпілий ОСОБА_2 , не зменшивши швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, здійснила наїзд на потерпілого ОСОБА_2 , який внаслідок цього отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження. В результаті наїзду потерілий ОСОБА_2 , згідно висновку експерта № 434/14 від 29.09.2014р., отримав тілесні ушкодження правої ноги у вигляді закритого двокісточкового перелому гомілки з відривом заднього краю великогомілкової кістки, підзвихом стопи до заду та розривом зчленування кісток у гомілково-ступеневому суглобі і вимушений був тривалий час лікуватися. Діями ОСОБА_1 йому завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які викликали негативні зміни у його житті, а саме переживання та неприємні спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я. В момент ДТП він переніс значний фізичний біль, переживши емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, страху за своє життя і здоров`я. В подальшому він вимушений був проходити стаціонарне та амбулаторне лікування з постійним відвідуванням лікувального закладу, при цьому він почувався незручно, змушений був пристосовуватися до негативних умов існування. Протягом тривалого часу він був позбавлений можливості самостійно пересуватися, не міг спокійно сидіти та лежати, потребував сторонньої допомоги, з приводу чого почував себе безпомічним та створював клопіт для близьких. По даний час продовжуються проблеми зі здоров"ям у вигляді періодичних болів, обмеження фізичної активності. Оцінює спричинену йому моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 25000 /двадцять п`ять тисяч / грн. моральної шкоди.

В решті вимоги відмовити.

Стягнут з ОСОБА_1 на користь держави 640 грн. судового збору.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова року від 16 жовтня 2018 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

ОСОБА_1 19 листопада 2018 року подала апеляційну скаргу на заочне рішення. В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Задовольняючи позов, суд дійшов висновку, що через незадовільний стан здоров`я позивач змушений був залишити службу в органах МНС., однак достовірність зазначених обставин щодо умов подальшого проходження служби та підстав звільнення не підтверджена сукупністю наявних в матеріалах справи доказів. Судом не було досліджено якими саме доказами позивач підтверджує заявлені ним обставини щодо конкретних підстав його звільнення за станом здоров`я, як нібито пов`язаних саме з фактом отримання ним тілесних ушкоджень внаслідок ДТП у 2014 році та стану його здоров`я, що передував звільненню. Всупереч роз`яснення наданим у Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 суд не з`ясував чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань, перелічених у позовній заяві і які за текстом рішення протягом всього періоду служби позивача в період 2015-2016 року років і зокрема на час його звільнення з органів ДСНС пов`язані нібито виключно з фактом ДТП. Стверджує, що звільнення позивача за станом здоров`я є недоведеним, оскільки в період після проходження стаціонарного лікування внаслідок ДТП позивач проходив службу в штатному режимі. Крім цього, в березні 2016 року позивач був відряджений до зони АТО, а відтак судячи з факту такого відрядження жодних однак тривалого розладу функції ноги, позбавлення можливості самостійно пересуватися, потреби сторонньої допомоги, неможливості спокійно сидіти і лежати, втрати сну, неспокійного стану, почуття страху бути не могло. Вважає, що реальною причиною погіршення стану здоров`я позивача, що призвело до звільнення з роботи могла стати бойова психічна травма, що не може бути пов`язано виключно з фактом ДТП. Звертає увагу, що після повернення з зони АТО позивач тричі перебував на лікарняному та в подальшому звільнився за станом здоров`я, відтак погіршення стану здоров`я ніяк не могло бути пов`язано з діями відповідача і тому не можуть вважатися підставами для відшкодування моральної шкоди. Суд в рішенні не зазначив в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює шкоду та з чого позивач виходить зазначаючи ту чи іншу суму моральної шкоди, натомість зазначив лише обгрунтування з яких мотивів суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 25000 грн. Просить скасувати рішення і закрити провадження у справі.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У ч. 2 ст.247 ЦПК України зазначено, що якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено такі обставини.

О 12:00 год. 02 вересня 2014 року по вул.Народній у м.Львові ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «Сузукі Х90» реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявила неуважність до дорожньої обстановки, не відреагувала на її зміну, перед поворотом ліворуч не подала сигнали світловими покажчиками повороту, повертаючи ліворуч на нерегульований пішохідний перехід, не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, не врахувала дорожню обстановку щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому в цей час рухався ОСОБА_2 , не зменшила швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу та здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_2 . В результаті наїзду потерпілий ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження і вимушений був лікуватися.

Факт вказаного ДТП підтверджено матеріалами кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 за ст.286 ч.1 КК України /кримінальне провадження №462/3069/16-к/ та вироком Залізничного районного судом м.Львова від 22.11.2016р., яким ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Вироком встановлено, що в результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого двокісточкового перелому гомілки з відривом заднього краю великогомілкової кістки, підзвихом стопи до заду та розривом зчленування кісток у гомілково-ступеневому суглобі які, згідно висновку експерта №434/14 від 29.09.2014р. відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції ноги.

Крім цього, з вироку вбачається, що ОСОБА_1 повністю визнала вину у вчиненні злочину.

Згідно медичних документів /а.с.8-11/, ОСОБА_2 в періоди: з 06.09.2014р. по 22.09.2014р., з 23.09.2014р. по 27.11.2014р., з 05.12.2014р. по 29.12.2014р., з 17.05.2016р. по 31.05.2016р. перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з діагнозом: закритий двокісточковий перелом правої гомілки з відривом заднього краю великогомілкової кістки, розривом тібіо-фібулярного синдесмозу зі зміщенням фрагментів, під звихом стопи до заду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що в результаті наїзду ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції ноги, він зазнав сильний біль і переніс нервовий стрес, тривалий час лікувався, був позбавлений можливості самостійно пересуватися і потребував сторонньої допомоги, не міг спокійно сидіти і лежати, втратився сон, став неспокійним, у нього з`явилося почуття страху, в цілому порушився звичний ритм його життя. Окрім того, через незадовільний стан здоров`я позивач змушений був залишити службу в органах МНС.

Визначаючи грошовий розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП, суд враховав ступінь тяжкості отриманих позивачем тілесних ушкоджень, глибину перенесених фізичних і душевних страждань, їх довготривалий характер, тяжкість вимушених змін у житті, та виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки в користь позивача моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.

Колегія суддів апеляційного суду цілком погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України (в редакції ЦПК України, який був чинний на час ухвалення рішення) вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі дійшов вірного висновку, що тривалий розлад здоров`я, що підтверджено належними доказами, внаслідок винних дій відповідача спричинив позивачу моральні та фізичні страждання, останній змушений був вживати додаткових заходів для організації свого життя.

Крім того, суд першої інстанції, належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди, що не потребує додаткового обґрунтування.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду, що внаслідок ДТП позивач змушений був звільнитися з роботи, не заслуговують на увагу, оскільки вказана підстава не є єдиною для стягнення моральної шкоди, а взята до уваги в сукупності зі всіма наявними у справі доказами, зокрема перебуванням позивача на стаціонарному лікуванні протягом трьох місяців поспіль.

Доводи апеляційної скарги про те, що перебування на лікуванні у 2016 році не було пов`язано з наслідками ДТП спростовуються витягом з медичної карти з якої встановлено, що причиною перебування на лікуванні був післятравматичний артроз суглоба(а.с.11).

Висновки суду достатньо мотивовані, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За статтею 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 391 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тесту постанови в порядку передбаченому ст.ст.389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 липня 2019р.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк