Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 202/6500/16-ц

провадження № 61-41254св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року в складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що за ОСОБА_4 на підставі рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, визнано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1. Проте, 29 лютого 2008 року в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е., у зв'язку з посвідченням договору іпотеки від 29 лютого 2008 року, укладеному між ОСОБА_5 (матір'ю позивача) та ПАТ «ОТП Банк», за реєстром № 66967 внесена заборона відчуження вказаної вище квартири.

Вказує, що іпотекодавцем були порушені норми матеріального права під час укладення іпотечного договору, а саме: на момент укладання цього правочину майно не належало іпотекодавцю на праві власності; предметом іпотеки було майно, одержане за договором про припинення права на аліменти для дитини, що заборонено законом; іпотекодавець не мав права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати спірний договір; реєстрація спірного договору іпотеки та реєстрація права власності (яка повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень) були проведені одночасно.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила: визнати недійсним договір іпотеки від 29 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 22 березня 2017 року (в складі судді Волошина Є. В.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір іпотеки від 29 лютого 2008 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5, вчинений з дотриманням вимог законодавства.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову. Визнано недійсним договір іпотеки від 29 лютого 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е. Стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1 157,52 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що нерухоме майно, яке було передане в іпотеку, на момент підписання договору іпотеки не належало іпотекодавцю на праві власності, тому воно не може бути предметом іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року до Верховного Суду, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час укладення договору іпотеки його сторонами виконано всі вимоги, що застосовуються до правочинів. Права та інтереси позивача спірним договором не були порушені. ОСОБА_4 набула права особистої приватної власності на спірну квартиру лише 28 серпня 2010 року, а до цього часу це нерухоме майно належало на законних підставах ОСОБА_5 і відповідно до чинного законодавства передано в іпотеку. Судові рішення про визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру ухвалені після укладення договору іпотеки, тому вона несе всі права та обов'язки іпотекодавця. Позивач вдруге звернулася до суду з тим самим позовом до того ж самого відповідача з тим самим предметом, що підтверджується рішенням Індустріального суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2011 року.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

01 жовтня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 29 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 (матір'ю позивача) укладено договір іпотеки з метою забезпечення виконання кредитного договору, укладеного між тими самими сторонами, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

18 березня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю ПАТ «ОТП Банк» продав ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 лютого 2010 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_4 визнано право власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_5 саме в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4, зокрема за рахунок аліментів, проте право власності на це нерухоме майно не було зареєстровано за останньою у визначеному законом порядку.

Крім того, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29 лютого 2008 року у частині, що стосується покупця ОСОБА_5, внаслідок віндикації квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4

Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_5 укладаючи договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4, порушуючи свої зобов'язання щодо цільового використання аліментів на утримання дитини та зобов'язання по виконанню рішення Виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 19 лютого 2008 року № 82 щодо обов'язкового внесення ім'я дитини до правовстановлюючих документів, позбавила дочку ОСОБА_4 її охоронюваних державною прав та інтересів на житло.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Встановлено, що матір'ю позивача за ОСОБА_4 не було зареєстровано право власності на вище вказану квартиру, чим порушено не тільки цільове призначення аліментів, а й майнове право малолітньої дитини (ОСОБА_4.) на володіння нерухомістю.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Апеляційним судом правильно встановлено, що спірна квартира на час передачі її в іпотеку не належала іпотекодавцю.

Отже, ОСОБА_5, укладаючи договір іпотеки, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності на час вчинення цього правочину.

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з частиною першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що нерухоме майно, яке було передане в іпотеку, на момент підписання договору іпотеки не належало іпотекодавцю на праві власності, тому воно не може бути предметом іпотеки, відповідно, оскаржуваний договір іпотеки не обхідно визнати недійсним.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що під час укладення договору іпотеки його сторонами виконано всі вимоги, що застосовуються до правочинів, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами та рішеннями судів, які мають преюдиційне значення для вирішення цього спору.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що права та інтереси позивача спірним договором не були порушені, оскільки за цим правочином без її згоди в іпотеку було передано належну їй на праві власності квартиру.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_4 набула права особистої приватної власності на спірну квартиру лише 28 серпня 2010 року, не заслуговують на увагу, оскільки саме в її інтересах 29 лютого 2008 року було вчинено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, тому саме з цього часу вона є власником цього нерухомого майна, що також встановлено постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2018 року.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивач вдруге звернулася до суду з тим самим позовом до того ж самого відповідача з тим самим предметом, оскільки рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 квітня 2011 року у справі № 0417/2-368/2011 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н. Е., про визнання недійсним правочину. Разом з тим, у справі № 0417/2-368/2011 та в цій справі не є тотожними: сторони та підстави позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В.В. Пророк