ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/609/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301000000 Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів :

Храпка В.Д.,

Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.

за участю секретаря Чуйко А.М.

розлянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Льон О.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ в натурі нежитлового приміщення у визначених межах та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ в натурі нежитлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог вказував, що він із відповідачкою є співвласниками нежитлового приміщення в АДРЕСА_1 . Кожен із співвласників має право власності по 1/2 частці на спірне нежитлове приміщення. Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості про поділ в натурі нежитлового приміщення, то просив суд здійснити поділ в натурі нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, припинити право спільної часткової власності; визнати за ним право приватної власності на належне приміщення; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод при переобладнанні нежилого приміщення.

У березні 2018 року ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов про припинення частки у спільному майні. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона із відповідачем є співвласниками нежилого приміщення в АДРЕСА_1 . Вказане приміщення розташоване на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі і знаходиться в користуванні ФОП ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_3 згідно договору. Дане приміщення використовується нею за його цільовим призначенням для підприємницької діяльності. Відповідач не приймає участі в його утриманні. З метою збереження господарського та функціонального призначення будівлі, а також враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 не являється суб`єктом господарювання та не здійснює підприємницьку діяльність, позивач вважає за можливе сплатити грошову компенсацію за ринковою ціною на момент розгляду справи в суді за його частку в майні. Враховуючи викладене просила припинити право ОСОБА_1 на 1/2 частку приміщення, розташованого в АДРЕСА_2 ), стягнути із неї на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 03 квітня 2018 року об`єднано позови в одне провадження.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 вересня 2019 року в задоволенні первісного і зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні його позову, як постановлене із порушенням норм матеріального і процесуальнго права, а по справі постановити нове рішення про задоволення його позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 вказував, що суд першої інстанції не врахував, що спірне нежитлове приміщення не має цільового призначення і не може використовуватися як торговельний павільйон, приміщення не використовується сторонами понад 4 роки, позивач несе збитки на утримання приміщення, сплачуючи земельний податок та інші обов`язкові платежі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Потієнко Т.М. просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, як постановлене відповідно до норм матеріального і процесуального права.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення по наступних підставах.

Відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Канівської міської ради №6-53 від 07 червня 2007 року ОСОБА_2 було надано в оренду земельну ділянку площею 66 м2 по АДРЕСА_3 для комерційного використання.

Рішенням виконкому Канівської міської ради №285 від 21 червня 2007 року надано дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_2 на виготовлення проектної документації для виконання будівельно-монтажних робіт по установці торговельного павільйону по АДРЕСА_3 .

Відповідно до Акту приймальної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженого рішенням виконкому Канівської міської ради від 25 березня 2010 року № 116, рішенням державної приймальної комісії прийнято в експлуатацію «Магазин в АДРЕСА_3 .

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05 травня 2008 року визнано за ОСОБА_2 право власності на самочинно побудовані: тамбур площею 7,2 м2, основний торговий зал площею 52,2 м2, санвузол площею 2,1 м2, допоміжне приміщення площею 10,4 м2, що знаходяться за адресою АДРЕСА_3 .

29 червня 2008 року проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_2

08 вересня 2008 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір дарування відповідно до якого ОСОБА_3 було подаровано 1/2 частину нежилого приміщення по АДРЕСА_3 .

08 грудня 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 було укладено договір дарування відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину нежилого приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_4 ).

08 грудня 2016 року проведене державна реєстрація речових прав на нерухоме майно.

Нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці площею 0,084 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі і знаходилось в оренді фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 і фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 згідно з договором оренди землі №137/2010, укладеного між Канівською міською радою та ФОП ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_3 Договір зареєстровано у міськрайонному відділі ЧРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 21 серпня 2010 року.

Додатковою угодою № 520 від 07 травня 2018 року до договору оренди № 137 від 02 серпня 2010 року змінено орендаря « ОСОБА_2 та ОСОБА_3 » на « ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ».

Проведена державна реєстрація вказаної додаткової угоди.

Відповідно до технічного паспорта від 15 грудня 2017 року, виданого комунальним підприємством «Черкаське об`єднане бюро технічної інвентаризації» на ім`я ОСОБА_1 , приміщення по АДРЕСА_1 рахується як торгівельний павільйон.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 01 липня 2019 року поділ в натурі нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 можливий із зміною функціонального призначення. Розроблено три варіанти поділу нежитлового приміщення.

В експертизі вказано, що при дослідженні нежитлового приміщення, як розташоване по АДРЕСА_1 встановлено, що це є будівля для здійснення торгівлі продовольчими товарами і яка побудована на фундаменті. Встановлено, що воно побудоване з порушенням вимог ДБН В.2.21-23:2009 «Будинки і споруди. Підприємства торгівлі».

Поняття і види права власності визначено статтею 355 ЦК України, відповідно до частини першої якої майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Визначення спільної часткової власності наведене в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке становить єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної власності здійснюється співвласниками зі їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (частина друга статті 364 ЦК України).

Частиною другою статті 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (частина перша статті 183 ЦК України).

Системний аналіз статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нежилого приміщення, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частку нежилого приміщення із самостійним виходом без втрати цільового призначення.

Цільове призначення спірного нежилого приміщення є торгівля продовольчими товарами. Це підтверджується актом приймання нежилого приміщення в експлуатацію, відповідно до якого прийнято в експлуатацію магазин.

Відповідно до технічного паспорту на нежиле приміщення, паспорт виданий на торгівельний павільйон. Протягом тривалого часу спірне нежиле приміщення експлуатувалось як магазин, що сторони не оспорюють. Земельна ділянка надана в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Відповідно до розділу 3 ДБН В.2.2-23:2009 р., затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 19 січня 2009 року № 4, павільйон це торговий об`єкт у роздрібній торгівлі, призначений для організації продажу товарів кінцевим споживачам, розміщений в окремій споруді полегшеної конструкції та має торговельну залу для прокупців. Павільйон віднесено до малої архітектурної форми.

Докази про те, що ОСОБА_1 несе збитки на утримання приміщення, сплаті земельного податку та інших обов`язкових платежів в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ в натурі нежилого приміщення.

В частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні в апеляційній скарзі не оскаржується.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 вересня 2019 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: