Постанова

Іменем України

21 березня 2019 року

м. Київ

справа № 335/4958/15-ц

провадження № 61-15682св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року у складі судді Бойка О. Ю. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року у складі суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» (далі - ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж») про усунення порушень законодавства про оплату праці у частині одноосібної зміни умов трудового договору шляхом скасування наказів, стягнення заборгованості із заробітної плати, спонукання до вчинення певних дій, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що вона з листопада 1980 року працює у ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на різних посадах. 30 серпня 2013 року, на підставі поданої нею 29 серпня 2013 року заяви про зміну трудового договору, відповідачем було видано наказ № 53-к про переведення її на посаду викладача спецдисциплін - «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві» за спеціальністю «Будівництво та експлуатація будівель і споруд», із зазначенням категорії - «спеціаліст вищої категорії», збереженням педагогічного звання - «викладач-методист» та підтвердженням педагогічного стажу, який на той момент складав 20 років. Після винесення вказаного наказу, до початку нового 2013-2014 навчального року, відповідачем не встановлювалось їй педагогічного навантаження з належних навчальних дисциплін. Також не було видано наказу про забезпечення позивача роботою за укладеним трудовим договором, не роз'яснено її права та обов'язки, не проінформовано про умови праці, не ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором. Крім того, не було визначено її робоче місце та забезпечено необхідними для роботи засобами. 02 вересня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» із заявою про встановлення їй педагогічного навантаження з вищевказаних дисциплін та надання роботи.

Вказувала, що 25 вересня 2013 року відповідач ознайомив її з плановим навантаженням викладача на 2013-2014 навчальний рік від 02 вересня 2013 року без підпису керівників коледжу, в яких зазначалось, що позивачу встановлюється педагогічне навантаження в кількості 390 академічних годин, та 209 годин з почасовою оплатою з тих дисциплін, в яких вона не є фахівцем, а саме: «Технологічні лінії виготовлення деталей та конструкцій», оскільки ця дисципліна відноситься до спеціальності «Виготовлення будівельних деталей і конструкцій», на що своєї згоди позивач не надавала. Також, вона не зверталася до адміністрації ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» із заявою про зменшення їй навчальних (академічних) годин у 2013-2014 навчальному році, як штатному педагогічному працівникові коледжу до рівня 390 академічних годин, та перехід з цілої тарифної ставки, яка складає 720 годин на 0,54 тарифної ставки, так само як і не зверталася до відповідача із заявою про надання іншої роботи, зокрема встановлення їй педагогічного навантаження в кількості 209 годин з почасовою оплатою, які можливо встановлювати тільки за згодою працівника понад 720 годин тарифної ставки. З 01 вересня 2013 року по 20 грудня 2013 року бухгалтерією навчального закладу їй проводилось нарахування заробітної плати виходячи зі зменшеної кількості годин, проте 20 грудня 2013 року її було звільнено із займаної посади за прогул. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року, яке було залишено без змін судом апеляційної інстанції, звільнення ОСОБА_4 було визнано незаконним та поновлено її на роботі.

Після поновлення на роботіза рішенням суду ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» без згоди позивача встановив їй педагогічне навантаження на 2014-2015 навчальний рік в кількості 335 академічних годин замість 720 годин, як штатному працівникові та 432 години з почасовою оплатою, незважаючи на те, що заяву про зменшення їй навчальних (академічних) годин у 2014-2015 навчальному році вона не подавала. Крім того, вона не надавала згоди на виконання запропонованих 432 години з почасовою оплатою, які можливо встановлювати за згодою працівника понад 720 годин тарифної ставки.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, просила визнати неправомірними та скасувати накази № 202-ОД від 29 серпня 2013 року «Про педагогічне навантаження на 2013-2014 рік» та № 212-ОД від 26 вересня 2014 року «Про коригування педагогічного навантаження» в тій частині, яка стосується позивача; стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати за період з 30 серпня 2013 року по 14 вересня 2014 року в сумі 22 730 грн 73 коп., та за період з 15 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року в сумі 32 786 грн 40 коп.; зобов'язати відповідача надати їй роботу відповідно до трудового договору, що був укладений між нею та відповідачем на підставі заяви від 29 серпня 2013 року та наказу № 53-к від 30 серпня 2013 року; забезпечити річне педагогічне навантаження в обсязі не менше тарифної ставки 720 годин у 2016-2017 навчальному році з врахуванням педагогічного навантаження з дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві»; стягнути з відповідача на її користь на відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» № 202-ОД від 29 серпня 2013 року «Про педагогічне навантаження на 2013-2014 рік» в частині, що стосується ОСОБА_4 Визнано незаконним наказ ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» № 212-ОД від 26 вересня 2014 року «Про коригування педагогічного навантаження».

Стягнуто з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_4 недоотриману заробітну плату за період з 30 серпня 2013 року по 14 вересня 2014 року в сумі 22 730 грн 73 коп. та за період з 15 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року в сумі 32 786 грн 40 коп., всього стягнуто 55 517 грн 13 коп. з відрахуванням обов'язкових податків та платежів. Зобов'язано ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» надати ОСОБА_4 роботу відповідно до трудового договору та забезпечити річне педагогічне навантаження працівника в обсязі не менше ставки 720 годин у 2016-2017 навчальному році з врахуванням педагогічного навантаження з дисциплін «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві». Стягнуто з ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_4 7 000 грн на відшкодування моральної шкоди, понесені витрати у зв'язку з оплатою вартості проведення економічної експертизи в сумі 4 448 грн 54 коп. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що адміністрація ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» не попереджала позивача належним чином про зміну істотних умов праці. Доказів того, що в коледжі у спірні періоди проводились зміни в організації виробництва та праці відповідачем не надано, а встановлення педагогічного навантаження в меншому, ніж передбачено чинним законодавством про працю розмірі, погіршило становище позивача, а саме призвело до зменшення оплати праці. Розрахунок заборгованості із заробітної плати підтверджений висновком судово-економічної експертизи. Враховуючи, що права позивача на працю та її оплату були порушені відповідачем, наявні підстави для стягнення моральної шкоди, розмір якої суд визначив з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивач.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки у 2013-2014 та 2014-2015 навчальних роках відповідач не попередив позивача належним чином про зміну істотних умов праці, встановлення педагогічного навантаження у меншому, ніж передбачено чинним законодавством про працю розмірі є незаконним та призвело до погіршення становища позивача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1)Доводи касаційної скарги ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж»

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що навчальне навантаження викладачам коледжів визначається один раз на рік до початку навчального року. ОСОБА_4, яка займала адміністративну посаду та не мала права здійснювати викладацьку діяльність в обсязі більш ніж 480 годин, було встановлено педагогічне навантаження на 2013-2014 навчальний рік в кількості 390 тарифікованих годин та 209 годин з погодинною оплатою з дисциплін, які були на той час не розподілені між викладачами, відповідно до отриманої освіти, проте із встановленим навантаженням вона не погодилась. Від отримання педагогічного навантаження, наданого на 2014-2015 навчальний рік позивач також відмовилась, обов'язки викладача не виконувала, надавала листки непрацездатності, тому відсутні підстави вважати, що відповідачем були порушені її трудові права. Також судом здійснено невірний розрахунок стягнутої заборгованості із заробітної плати.

(2) Позиція ОСОБА_4 - позивача у справі

У запереченні на касаційну скрагу ОСОБА_4 зазначила про те, що касаційна скарга є необґрунтованою. Відповідачем внаслідок недотримання принципу «належного урядування» було порушено її право на мирне володіння майном, оскільки згідно практики Європейського суду з прав людини заробітна плата є майном і єдиним джерелом існування. Доводи касаційної скарги за змістом є аналогічними доводам викладеним в апеляційній скарзі та не містять посилання на обставини, які є підставою для скасування ухвалених у справі рішень і фактично зводяться до переоцінки доказів.

Також у додаткових поясненнях до заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_4 вказала про те, що за результатами проведеної перевірки Територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області було встановлено ряд порушень законодавства про працю, допущених керівництвом ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж», внаслідок чого директора ОСОБА_5 було притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_4 в період з 30серпня 2000 року по 29серпня 2013 року працювала на посаді завідувача денного відділення «Будівельник» ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж».

30 серпня 2013 року в.о. директора коледжу ОСОБА_5 видано наказ №53-к, яким ОСОБА_4 переведено на посаду викладача спецдисциплін з 30 серпня 2013 року із зазначенням категорії - «спеціаліст вищої категорії», педагогічним званням - «викладач-методист», педагогічний стаж - 20 років. Підставою видачі вказаного наказу була заява ОСОБА_4 про переведення на посаду викладача спецдисциплін - «Економіка будівництва» та «Ціноутворення».

Наказом № 202-ОД «Про педагогічне навантаження на 2013-2014 навчальний рік» від 29 серпня 2013 року ОСОБА_4 встановлено педагогічне навантаження 305 академічних годин та 73 години з почасовою оплатою.

20 грудня 2013 року ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади за систематичну неявку на робоче місце без поважних причин.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» було задоволено частково. Визнано незаконним наказ виконуючого обов'язки директора коледжу № 85-к від 20 грудня 2013 року про звільнення ОСОБА_4 з посади викладача спеціальних дисциплін згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_4 на посаді викладача спеціальних дисциплін ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж»; стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та компенсовано моральну шкоду. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 вересня 2014 року вказане рішення місцевого суду залишено без змін.

Наказом № 65-к від 16 вересня 2014 року ОСОБА_4 поновлено на посаді викладача спеціальних дисциплін ДВНЗ «Запорізький будівельний коледж» з 15 вересня 2014 року.

Наказом № 75-к від 18 листопада 2014 року було внесено зміни до наказу №65-к від 16вересня 2014 року в частині часу поновлення на роботі - з 20 грудня 2013 року.

У зв'язку із поновленням ОСОБА_4 на роботі директором коледжу ОСОБА_5 видано наказ № 212-ОД «Про коригування педагогічного навантаження» згідно якого навантаження складало 335 академічних годин та 432 години з почасовою оплатою. Вказаним наказом допущено ОСОБА_4 до викладання предметів згідно свого педагогічного навантаження на 2014-2015 навчальний рік.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 93 КЗпП України надано визначення заробітної платні - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідності до вимог статті 96 КЗпП України системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Тарифна система оплати праці включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і професійні стандарти (кваліфікаційні характеристики). Тарифна система оплати праці використовується при розподілі робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою для формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Порядок нарахування, розрахунок та обчислення заробітної плати працівників освіти заробітної плати викладачів визначено Інструкцією про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти (далі - Інструкція), яка затверджена наказом Міністерства освіти і науки України № 102 від 15 квітня 1993 року (з наступними змінами та доповненнями), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 травня 1993 року за № 56.

Згідно пункту 63 вказаної Інструкції встановлено, що оплата праці педагогічних працівників установ і закладів освіти провадиться виходячи із встановлених ставок заробітної плати (посадових окладів) з урахуванням підвищень, фактичного обсягу педагогічної роботи, доплат та надбавок.

Також положеннями вказаної інструкції визначено, що навчальне навантаження викладачам вищих навчальних закладів I-ІI рівнів акредитації визначається один раз на рік до початку навчального року і ставки заробітної плати (посадові оклади) викладачів, вихователів та інших педагогічних працівників виплачуються за 3 години викладацької роботи в середньому в день (720 годин на рік).

За Типовими правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників державних навчально-виховних закладів України, які затверджені наказом Міністерства освіти і науки України від 20 грудня 1993 року № 455, а саме підпунктом е) пункту 20 - прямим обов'язком керівника закладу освіти є доведення до відома педагогічних працівників наприкінці навчального року (до надання відпустки) відомостей про педагогічне навантаження в наступному навчальному році.

Галузева угода між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та Центрального комітету Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки, керівникам закладів та установ освіти вказує на те, що з метою створення педагогічним, науково-педагогічним працівникам відповідних умов праці, які б максимально сприяли забезпеченню продуктивної зайнятості та зарахуванню періодів трудової діяльності до страхового стажу для призначення відповідного виду пенсії, залучення до викладацької роботи керівних, педагогічних та інших працівників закладів освіти, працівників інших підприємств, установ, організацій можливе лише за умови забезпечення штатних педагогічних, науково-педагогічних працівників навчальним навантаженням в обсязі не менше відповідної кількості годин на ставку (пункт 4.2.7 Угоди).

Відповідно до статті 49 Закону України «Про вищу освіту», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, максимальне навчальне навантаження педагогічних працівників не може перевищувати 720 годин на рік.

Згідно з пунктом 80 Інструкції години викладацької роботи, виконані понад встановлене річне навантаження, оплачуються додатково за годинними ставками (визначеними відповідно до пункту 78) після виконання викладачем річного навчального навантаження. Ця оплата провадиться щомісячно або в кінці навчального року.

За пунктом 3 статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Згідно вимог статті 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніше як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам роз'яснено, що згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_4 про поновлення на роботі, судом було встановлено, що ОСОБА_4 після її переведення на викладацьку роботу, починаючи з 02 вересня 2013 року неодноразово зверталася до адміністрації коледжу з письмовими заявами про надання їй педагогічного навантаження на 2013-2014 навчальний рік та отримала його 25 вересня 2013 року. З отриманим педагогічним навантаженням не погодилася, оскільки вона повинна була викладати дисципліну «Технологічні лінії виготовлення деталей та конструкцій», що не відповідає її кваліфікації та рівню освіти, в той час як вона навчалася в Дніпропетровському інженерно-будівельному інституті за спеціальністю «Промислове та цивільне будівництво» та їй присвоєна кваліфікація «інженер-будівельник».

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (частина перша статті 61 ЦПК України 2004 року).

Установлено, що до зміни трудового договору, який був укладений між ОСОБА_4 та відповідачем 29 серпня 2013 року, протягом більше 10 років остання викладала в коледжі предмети «Економіка будівництва» та «Ціноутворення у будівництві».

Згідно Переліку педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, Закону України «Про освіту» та «Про вищу освіту», ОСОБА_4, як викладач належить до категорії педагогічних працівників саме вищого навчального закладу I та II рівня акредитації, тому її педагогічне навантаження не може перевищувати 720 годин на рік.

Зменшення педагогічного навантаження тягне за собою зміну режиму роботи викладача, і як внаслідок - відповідне зменшення заробітної плати, що в силу вимог пункту 3 статті 32 КЗпП України є зміною істотних умов праці.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_4 у 2013-2014 та в 2014-2015 навчальних роках було зменшено встановлене законом педагогічне навантаження, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про попередження позивача не менш як за два місяці про зміну істотних умов праці в 2013-2014 та в 2014-2015 навчальних роках, а також надання позивачем згоди на такі зміни та виконання нею роботи, не обумовленої трудовим договором від 29 серпня 2013 року, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_4

Згідно з пунктом 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Ураховуючи, що ОСОБА_4 не було повідомлено у встановлений статтею 32 КЗпП України двомісячний строк про зміну істотних умов праці, суди дійшли вірного висновку про те, що заробітна плата має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Розрахунок розміру недоотриманої заробітної плати підтверджено висновком судово-економічної експертизи, який відповідачем не спростовано.

Підтверджено порушення трудових прав ОСОБА_4 щодо неналежного повідомлення про зміну істотних умов праці, що спричинило зменшення розміру її заробітної плати, тому суди обґрунтовано задовольнили позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 237-1 КЗпП України з урахуванням засад розумності і справедливості.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачу не було змінено істотних умов праці були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв