Справа № 473/887/19
РІШЕННЯ

іменем України

"29" березня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Старжинської О.Є. при секретарі судового засідання Ніколаєнко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2019 року представник позивача ОСОБА_1, яка вказує, що вона є власником житлового будинку №193 по вул. Калиновій в м. Вознесенську - ОСОБА_4 - звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням через не проживання у ньому з часу реєстрації місця проживання, їх місце фактичного проживання невідоме.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначав, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 не є членами сімї власника житлового будинку, а її знайомими, яким за їх проханням позивач надала дозвіл у липні 2009 року на реєстрацію їх місця проживання у належному їй будинку.

Посилаючись на вимоги ст. 391 ЦК України, представник позивача просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 не зявилися, судом належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, виклик до суду здійснено шляхом розміщення оголошення на сайті суду.

Заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідка ОСОБА_5С, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу ОСОБА_6 договору купівлі-продажу від 27.05.2005 року ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок №193 по вул. Калиновій в м. Вознесенську Миколаївської області.

З 11.07.2009 року відповідачОСОБА_3, з 05.06.2008 року відповідачОСОБА_2, які є знайомими позивача (не є членом сім'ї позивачки в розумінні ст. 64 ЖК України) зареєстровані у житловому будинку, але з моменту реєстрації і по теперішній час в будинку без поважних причин не проживають, не знялися з реєстрації з попереднього місця проживання, чим створюють власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю.

Докази наявності поважних причин не проживання відповідачів в житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні.

Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки відповідачі не є членами сім'ї позивача, як власника житла, а тому відносини між сторонами повинні регулюватися не ст. 405 ЦК України, а главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду).

Проте вказана Глава ЖК України не містить підстав втрати особами права користування житлом у приватному фонді.

Положення Житлового кодексу України дають підстави вважати, що норми глави 2 розділу III цього Кодексу (користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду) можуть застосовуватися до житлових правовідносин в приватному житловому фонді тільки в тих випадках, коли в гл. 6 ЖК є посилання на ці випадки або коли подібні житлові правовідносини не врегульовано нормами гл. 6 і застосування до цих норм гл. 2 не суперечить їх змісту.

З положень глави 6 ЖК України, зокрема ст.163 ЖК України, вбачається можливість застосування до цих правовідносин деяких положень глави 2 ЖК України, зокрема ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки це не буде суперечити закону.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим).

В той же час згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно роз'яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

При цьому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11).

Показами свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні підтверджено обставину, що вона в період з вересня 2016 року по листопад 2018 року винаймала разом з сімєю у ОСОБА_1 житловий будинок №193 по вул. Калинова в м.Вознесенську і відповідачі в цьому будинку не проживали, жодної кореспонденції на їх імя не надходило.

За встановлених обставин суд вважає, що позов про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування належним позивачу житловим приміщенням внаслідок не проживання цих осіб в житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим будинком №193 по вул. Калиновій в м. Вознесенську Миколаївської області.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим будинком №193 по вул. Калиновій в м. Вознесенську Миколаївської області.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: О.Є.Старжинська