Справа № 466/7859/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

при секретарі Шаповалової Ю.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Билень Т.Я.

представника відповідача адвоката Хобта Д.О.

представника відповідача ОСОБА_2 . адвоката Лилик В.В.

справа №466/7859/18, 2/466/504/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» в особі державного реєстратора Бойко Христини Романівни про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, -

установив:

01.10.2018 ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» в особі державного реєстратора Бойко Христини Романівни про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) від 07.09.2018 права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, №РПВН24556755) за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» (), здійсненого Комунальним підприємством «Реєстрація майна та бізнесу» в особі ОСОБА_2 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» () права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 проведену 05.09.2018 Комунальним підприємством «Реєстрація майна та бізнесу» в особі ОСОБА_2 номер запису про право власності 27808643; відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, №РПВН24556755) за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), та судові витрати покласти на ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та Комунальне підприємство «Реєстрація майна та бізнесу».

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 17 вересня 2008року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №6864651. Кредит видано відділенням №3 ПАТ «ПУМБ» м. Львів, вул. Чайковського,17, що є підконтрольним головному офісу ПАТ «ПКМБ» в м. Києві, споживчий кредит на купівлю нерухомого майна (квартири) на суму 58 300доларів США, що еквівалентно на день укладення договору 282 819,10гривень.

17 вересня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки №6864680, посвідчений реєстратором: приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І., зареєстрований в державному реєстрі іпотек за реєстраційним №7929772 та в Єдиному реєстрі заборон відчудження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним №7929627, накладено заборону на нерухоме майно.

На виконання своїх кредитних зобов`язань, він відповідно до кредитного договору, з вересня 2008року до жовтня 2014року був належним платником споживчого кредит, виплачував відповідачу тіло кредиту та суму процентів за користування кредитом, що в загальній сумі становить 64 505,62 доларів США, що еквівалентно, станом на дату подання даної позовної заяви, 1 815 188,15гривень. Ця сума більше ніж шість разів вища за суму, яку він брав в банку у 2008році 282 819,10гривень.

Проте, внаслідок всесвітньої економічної кризи та стрімким зростанням курсу долара по відношенню до гривні, він втратив можливість сплачувати вартість кредиту за збільшеним валютним курсом, про що письмово повідомляв відповідача та просив, зафіксувати обмінний курс для погашення кредиту, «пробачити» 50% залишку тіла кредиту 15800,07доларів США, знизити процентну ставку по кредиту до ставки на ринках іпотечного кредитування Європи та США, до 7,77%, реструктуризації боргу, переведення валютного боргу в національну валюту гривню. Однак, жодних відповідей на його звернення він не отримав. 07.09.2018 відповідач без будь-яких попереджень та погоджень, в порушення законодавства України переоформив на себе право власності на квартиру, чим порушив його майнові права.

Вважає, що вказана реєстраційна дія та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», перехід права власності на квартиру за АТ «Перший Український Міжнародний Банк», реєстрація якого відбулась на підставі рішення Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» в особі державного реєстратора Бойко Христини Романівни від 07.09.2018 є протиправними та незаконними, рішення та запис про право власності підлягають скасуванню як такі, що суперечать ст.41 Конституції України, Законам України та договору іпотеки, а тому змушений звернутись до суду з позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.09.2018року в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа - Комунальне підприємство «Реєстрація майна та бізнесу» в особі Бойко Христини Романівни про скасування державної реєстрації шляхом проведення реституції, накладено арешт на іпотечне майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить Публічному акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний Банк», (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); заборонено ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» відчужувати іпотечне майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» виконувати щодо іпотечного майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 / АДРЕСА_3 інші зобов`язання (справа №4667674/18, 2-з/46685/18).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 02.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового розгляду (а.с.80).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 12.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.209).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.05.2019 та ухвалою від 29.05.2019 про виправлення описки, у задоволенні заяви представника АТ «ПУМБ» Хобти Д.О. про зустрічне забезпечення зазначеної вище позовної заяви - відмовлено (т.2 а.с.76-79,82).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2019 у задоволенні клопотання представника АТ «ПУМБ»/адвоката Васильчикова І.В. від 20.06.2019року про вжиття заходів зустрічного забезпечення позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» в особі Бойко Христини Романівни про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру- відмовлено (т.2 а.с.97,98-101).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11.11.2019 у задоволенні клопотання представника відповідача АТ «ПУМБ» адвоката Хобти Д.О. від 16.07.2019 року (зареєстрованого судом 22.07.2019) про вжиття заходів зустрічного забезпечення позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» в особі Бойко Христини Романівни про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру- відмовлено (т.2 а.с.166-167).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Билень Т.Я. позовну вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись до мотиви викладені в позовній заяві, відповіді на відзив (т.1 а.с.125-139), просили позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» - адвокат Хобта Д.О. позовні вимоги не визнала, покликаючись на мотиви викладені у відзиві на позовну заяву(т.1 а.с.84-88), поясненнях (т.1 а.с.169-172), які долучені до матеріалів справи та просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» в особі державного реєстратора Бойко Христини Романівни адвокат Лилик В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення, покликаючись на мотиви викладені у письмових поясненнях (т.2 а.с.141-143), які долучені до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення позивача,представника позивача,представників відповідачів, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні встановлено, що 17 вересня 2008року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №6864651 (т.1 а.с.20-23).

В подальшому, в забезпечення виконання всіх зобов`язань за кредитним договором між Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 17 вересня 2008року було укладено договір іпотеки №6864680, що був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І. за реєстровим номером 4645 (т.1 а.с.27-35, 97-100).

У зв`язку з тим, Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» - керуючись Законом України «Про іпотеку» та п.п. 4.2. , 4.7.1.-4.7.3. договору іпотеки вирішив застосувати позасудовий (добровільний спосіб) врегулювання спору відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки і звернувся до позивача з вимогою (попередженнями стосовно ухвалення рішення відповідачем-2 про прийняття предмету іпотеки у свою власність) за вих.№1966, №1967 від 05.09.2016року (т.1 а.с.101-102) де вимагав усунути порушення за кредитним договором на протязі 30 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги та попереджав, що у випадку не виконання законних вимог банку буде вимушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття предмету іпотеки у свою власність та ухвалить відповідне рішення.

Дана вимога була отримана ОСОБА_1 26 вересня 2016року, що підтверджується підписами на повідомленнях про вручення поштового відправлення. (т.1 а.с.103).

Крім того, відповідно до п. 5.7 договору іпотеки зазначено, що «Будь-які повідомлення та документи, які надаються іпотекодержателем іпотекодавцю згідно умов цього договору, повинні бути викладені в письмові формі, та будуть вважатись належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або телеграмою за місцем проживання іпотекодавця, вказаним у статті 6 цього договору, або надіслані іпотекодавцю особисто.

Сторони погодились, що повідомлення та/або документи вважаються отриманими іпотекодавцем на сьомий день з дня реєстрації іпотекодержателем рекомендованого листа або телеграми у відділенні поштового зв`язку/телеграфі (при цьому, іпотекодавець несе ризик отримання таких листів та телеграм у строк, що перевищує 7 (сім) календарних днів), або в день особистого вручення іпотекодавцю, вказаний в повідомленнях та/або документах» (т.1 а.с.27-35, 97-100).

Однак, ОСОБА_1 надалі продовжував ігнорувати законні вимоги банку.

У зв`язку з цим, 05 вересня 2018року Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», керуючись Законом України «Про іпотеку» та договором іпотеки прийняв предмет іпотеки у свою власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, чим припинив кредитні відносини та договір іпотеки, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності (т.1 а.с.109-110).

Згідно п. 4.7. (4.7.1 - 4.7.3.) договору іпотеки у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовільнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (т.1 а.с.27-35, 97-100).

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною другою статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати, зокрема- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У свою чергу, сторони за договором іпотеки від 17.09.2008 року домовилися про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору шляхом викладення у договорі іпотеки п.4.7 (4.7.1. 4.7.3.) «Застережень про задоволення вимог іпотекодержателя» (т.1 а.с.27-35, 97-100).

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким відповідно до ч. 2. ст. 36 Закону України «Про іпотеку» також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі.

Постановою ВСУ від 18.04.2018 у справі №318/2289/15-ц вказано, що «застереження, за своєю правовою природою вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки».

Наявність договору або застереження у договорі про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.».

Згідно з Постановою Верховного Суду Уккраїни у справі 6-2967цс16 від 22.03.2017 року зазначено, що «при цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.».

Право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-2457 від 02 листопада 2016 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018року у справі №645/5280/16-ц (провадження № 61-155св17) зазначено, що «… безпідставними доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, а саме - Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». […] У справі, що переглядається, звернення стягнення на квартиру ОСОБА_9 як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки ОСОБА_9 надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Так, відповідно до пункту 5.4.1 договору іпотеки рішення про прийняття у власність предмета іпотеки приймається іпотекодержателем одноосібне. Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кредекс Фінанс» здійснена за згодою ОСОБА_9, що висловлена у пункті 5.4.1 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин».

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16-ц (провадження № 61-30624св18), в якій колегія суддів зазначила, що:

«Враховуючи заявлені позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що не є підставою для задоволення позовних вимог і положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки за спірним договором від 28 листопада 2012 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», нерухоме майно не відчужувалось. Вимоги указаного Закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору від 09 вересня 2008 року. Отже, доводи ОСОБА_9 про те, що вона як іпотекодавець не надавала згоди на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя, є безпідставними».

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, оскільки цей Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а відтак не може бути підставою для відмови у вчиненні державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі договорів, укладених в порядку, встановленому законом, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-1356 цс 15.

Частиною 1 вказаного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Отже, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 5 Закону У країни «Про іпотеку», встановлено саме щодо примусового стягнення відчуження такого майна без згоди власника.

Згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження і іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України закріплює свободу договору відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В укладеному Договорі іпотеки сторони закріпили право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Одним із способів звернення стягнення Сторони погодили шлях позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим Договором застережень про задоволення вимог Іпотекодержателя (пп. 3 п. 4.2.)

В п. 4.7. (4.7.1. - 4.7.3.) Договору іпотеки сторони дійшли згоди, що у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя (т.1 а.с.27-35, 97-100).

Таким чином ОСОБА_1 , погодивши всі умови договору іпотеки, про що свідчить його підпис на відповідному договорі, надав свою згоду ПАТ «ПУМБ» на прийняття предмету іпотеки у власність в рахунок погашення боргу. Тобто, виходячи з правової природи договору іпотеки та застереження в ньому щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття у власність предмета іпотеки, у даному випадку відсутній факт примусового стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки прийняття у власність АТ «ПУМБ» в рахунок погашення боргу за кредитним договором нерухомого майна було здійснено на підставі узгоджених сторонами пунктів договору, то відповідно воно було здійснено за згодою власника, а не примусово , отже положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів у іноземній валюті» на дані відносини не розповсюджуються.

За висновками ВСУ від 09.09.2015 у справі № 6-483цс15 вбачається,що«Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, однак він є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень».

Відповідно до ч. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Закону України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Ні іпотекодержатель, ні державний реєстратор не здійснювали примусового стягнення банк реалізував своє законне та договірне право на позасудове звернення стягнення для задоволення своїх вимог, що передбачає можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки (і позивач не тільки дав на це свою згоду, а і зобов`язався вчиняти всі залежні від себе дії, які можуть стати необхідними для переходу прав власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя - п. 4.7.3. Договору іпотеки), та звернувся до компетентного органу для державної реєстрації права власності, а державний реєстратор здійснив державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень процедуру офіційного визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до узагальнення судової практики 2015 року наведено наступне: «однією з умов застосування положень вищенаведеного Закону є саме споживчий кредит наданий у іноземній валюті кредитними установами-резидентами України. Згідно з положеннями пунктів 22,23 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбавати чи замовити продукцію, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Тобто, споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбавання продукції. Тобто, інші кошти отримані у вигляді кредиту для цілей відмінних від вищевказаних, не охоплюються терміном споживчого кредиту, а забезпечення таких зобов`язань іпотекою не захищено законом про введення мораторію».

Окрім того, однією із головних умов дії вищезгаданого закону є примусове стягнення, однак дане місце не знаходить свого підтвердження, адже перехід права власності за банком відбувся не в примусовому порядку, а на підставі умов іпотечного договору.

А отже, посилання на ніби-то примусове стягнення є помилковим, хоча сам позивач і зазначає це у своїй позовні заяві. До того ж мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання.

Відповідно п. 61 Постанови КМУ №1127 від 25.12.2015р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» згідно з яким визначено вичерпний перелік, який розширеному тлумаченню не підлягає. А саме для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки державному реєстратору надається: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. А тому посилання позивача на ненадання оцінки квартири є безпідставним.

Окрім того, є вичерпний перелік підстав для відмови в державній реєстрації, зокрема, права власності, визначений у частині першій статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами.

Державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, у силу п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Позивачем не встановлено та не визначено, яка саме із підстав мала би слугувати як відмова для реєстрації речового права за банком.

Відповідно до п. 4.2. «звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним із таких способів за вибором іпотекодержателя: 1) за рішенням суду, 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса, 3) шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим Договором застережень про задоволення вимог Іпотекодержателя. Визначені цим Договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені чинним законодавством України та/або письмовою домовленістю сторін.» З урахуванням умов п.4.7.2. та п.4.7.3. відповідно вказано, що іпотечне застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

13.12.2015р. набрав чинності ЗУ від 26.11.2015 «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пп.1. п.1. р. II. «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом нотаріуси наділяються повноваженнями державних реєстраторів прав на нерухоме майно та можуть здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без вчинення нотаріальної дії щодо такого майна.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що державним реєстратором є, в тому числі, нотаріус (п. 2). Частиною 1 ст. 11 зазначеного Закону встановлено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до правової позиції Верховний Суд по справі № 61-155св17 при аналогічних обставинах, дійшов висновку про наступне: «Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Ч.1 ст.10 Закону визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Ч.4 ст.18 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.»

А отже, посилання позивача на відсутність повноважень у реєстратора здійснювати реєстраційну дію не знаходять свого підтвердження.

Окрім того, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 зазначив, що скерувавши 05.02.2015 року вимогу за вих. №184 до банку про дострокове повернення кредиту та процентів за користування кредитом, ПАТ «ПУМБ» пропустив загальний строк давності на вчинення реєстраційних дій по іпотечному застереженню, тобто ПАТ «ПУМБ» пропущено строк позовної давності.

Дані твердження позивача не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватись у судовому або позасудовому (виконавчий напис або іпотечне застереження) порядках.

Що стосується позасудового порядку, позасудовий шлях - реалізація прав, визначених іпотечним застереженням, що згідно із законом не обмежується строком позовної давності. Тобто, позовна давність не поширюється на позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки по іпотечному застереженню.

Окрім того, правова позиція передбачає ВП ВС по справі №921/107/15-г/16 від 18.09.2018 де вказано, що «що наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством, що випливає із змісту норми ст. 593 ЦК України, ст.ст. 7, 33 Закону України «Про іпотеку».

Велика Палата звернула увагу на те, що позивач набув право вимоги до боржників за укладеними з ними кредитними договорами та реалізував це право вимоги, звернувшись до суду, рішення якого про стягнення на його користь заборгованості не виконані.

В подальшому позивач звернувся до суду у цій справі не з вимогою про стягнення з відповідача цієї ж суми заборгованості, а саме для звернення стягнення на предмет іпотеки у межах забезпечення відповідачем виконання основного зобов`язання, для чого є необхідним судове рішення.

Отже, йдеться про застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права, що не є подвійним стягненням заборгованості».

Відтак, посилання позивача про застосування позовної давності не може бути застосоване адже відповідач скористався позасудовим способом, надсилав вимогу попередження саме щодо можливості застосування позасудового способу, без звернення до суду.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 16.01.2019р. по справі №14-536цс18 вказано, що «Після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права».

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», Комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» в особі державного реєстратора Бойко Христини Романівни про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) від 07.09.2018 права власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, №РПВН24556755) за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» (), здійсненого Комунальним підприємством «Реєстрація майна та бізнесу» в особі ОСОБА_2 та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» () права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 проведену 05.09.2018 Комунальним підприємством «Реєстрація майна та бізнесу» в особі ОСОБА_2 номер запису про право власності 27808643 та про відновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, №РПВН24556755) за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2019року.

Суддя В. В. Свірідова