П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Будулуци М.С.,

суддів: Агєєва О.В., Санікової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/17507/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 02 листопада 2018 року (справа № 234/17507/16-ц, суддя Данелюк О.М., повний текст рішення складено 07 листопада 2018 року в місті Краматорськ Донецької області), -

В С Т А Н О В И В:

21 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», Банк) про захист прав споживачів.

Позовну заяву мотивував тим, що 24 листопада 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір № КТНЗАК10580395 (далі - Договір).

За договором застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2016 року позивачем ОСОБА_3 переданий автомобіль Chrysler модель Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер АН 7986ВМ.

Відповідно до умов розділу 1 Договору, позивач отримав кредит в розмірі 25 228,00 доларів США терміном до 23 листопада 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 листопада 2013 року, комісії в розмірі 0,14 % щомісяця від суми виданого кредиту.

ОСОБА_3 був розрахований та обома сторонами затверджений розмір ануїтетного платежу - 457,01 доларів США.

22 серпня 2013 року між сторонами з метою реструктуризації заборгованості була укладена додаткова угода до кредитного договору № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року (далі Додаткова угода).

Під час судового провадження цивільної справи № 234/3840/15-ц (за позовом ПАТ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави), він дізнався, що ануїтетний платіж, розрахований банком за кредитним договором в розмірі 457,01 доларів США, не відповідає базовим умовам договору, отже, вирішив, що 24 листопада 2006 року АТ КБ «Приватбанк» його обманув, вказавши в договорі розмір ануїтетного платежу, який не відповідає відсотковій ставці, вказаній в договорі 10,08 % річних, а відповідає відсотковій ставці 12,86 %.

ОСОБА_2 посилався на те, що до Договору відповідач не додав графік погашення кредиту, відсутня інформація про сукупну вартість кредиту, ввів його в оману, вказавши в п. 1.1. кредитного договору занижені розміри його зобовязань по погашенню кредиту, щоб спонукати його укласти договір на невигідних для нього умовах.

Зазначив, що, якщо б йому було відомо, за якою відсотковою ставкою він насправді платитиме за кредит, то звернувся б до іншого банку, де сплата відсоткової ставка встановлена нижче. Вважав, що за час кредитування переплачував відповідачу грошові кошти, останній отримував прихований прибуток за підвищеною відсотковою ставкою, та застосував до нього нечесну підприємницьку практику.

Просив суд визнати кредитний договір № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року недійсним, застосувати наслідки недійсності договору: визнати договір застави рухомого майна №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року недійсним, зняти обтяження з предмету застави, - автомобіля Chrysler модель Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнути з ОСОБА_3 грошову суму, отриману відповідачем понад 25 228,00 доларів США.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 02 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів задоволені частково.

Визнано недійсним кредитний договір № КТНЗАК10580395 від 24 листопаду 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», нині Акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» з моменту його укладення.

Визнано недійсним договір застави № КТНЗАК10580395 від 24 листопаду 2006 року укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», нині Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з моменту його укладення.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 19 244,84 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 02 листопада 2018 року складає 541893 грн. 56 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1 762 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати позивача на проведення експертизи в розмірі 6 932,80грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» витрати ОСОБА_2 на правову допомогу в розмірі 10 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

З рішенням суду не погодився відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати судове рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити нове рішення в цій частині, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Банк зазначив наступне.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції керувався лише висновком судово - економічної експертизи та не врахував інші докази по справі, у зв'язку з чим дійшов до помилкового висновку, щодо задоволення частини позовних вимог через невідповідність висновків суду обставинам справи.

На виконання положень Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_3 надано позивачу всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого сторонами було підписано кредитний договір. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів), що передбачено ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, відсутність від позивача претензій протягом 14 днів та заявленого позову протягом трьох років (строку позовної давності).

Звинувачення позивача відносно того, що Банк пропонує несправедливі умови кредитування є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами.

Окрім того, Позивач протягом тривалого часу належним чином виконував зобов'язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами.

Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов спірного договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного правочину та в подальшому виконував його умови. ОСОБА_3 надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі, й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, суми щомісячного платежу, а тому, відсутні правові підстави для визнання недійсним оскаржуваного правочину.

Відповідно до п. 1.1 договору, детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 2006 року виконував зобов'язання за договором і вносив платежі, із претензіями до банку не звертався, що свідчить про його розуміння та згоду з усіма умовами договору.

Тобто, ОСОБА_2, підписуючи договір, чітко усвідомлював умови, пов'язані з виконанням сторонами даної угоди, приймав їх та погоджувався на укладення договору на цих умовах.

ОСОБА_3 також зазначив, що судом не врахована правова позиція Верховного Суду України по справі №6-1341пс15 від 02 грудня 2015 року, якою зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого розгляду справи вирішення спору.

Позичальник, з врахуванням прийнятих на себе вищевказаних ризиків, пов'язаних з неотриманням або несвоєчасним отриманням від банку будь-якої інформації стосовно виконання зобов'язань за договором чи іншої інформації, не позбавлений права в будь-який час до закінчення строку користування кредитом звернутись до банку за отриманням такої інформації.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе лише відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, та не є підставою для визнання договору недійсним.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18).

Зі змісту кредитного договору не вбачається жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, як не вбачається і будь-яких інших несправедливих умов, а тому суд дійшов помилкового висновку про задоволення позову про визнання договорів недійсними.

Щомісячний платіж відповідає умовам кредитного договору. У звязку з неналежним виконанням позичальник сплачував платежі в неповному обсязі та не в строки, передбачені графіком погашення. Сплачені платежі зараховувалися ОСОБА_3 на погашення заборгованості, відповідно до умов кредитної угоди (п.п. 1.1; 7.1 договору), жодних незаконних дій зі сторони ОСОБА_3 не встановлено.

Кредитним договором не встановлено будь-які платежі, які споживач мав сплатити на користь ОСОБА_3 за дії, які Банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору,обліку заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь ОСОБА_3 (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин, висновки суду першої інстанції з цих обставин є надуманими та спростовуються умовами кредитного договору.

Викладене залишилося поза увагою суду та призвело до неправильного встановлення обставин справи та ухвалення незаконного рішення в частині задоволення позовних вимог позивача, що, відповідно до ст.376 ЦПК України,є підставою для скасування судового рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалення нового у відповідній частині (т.1 а.с. 188 193).

24 січня 2019 року до апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, обґрунтовуючи це наступним.

ОСОБА_3 зазначив про те, що суд, ухвалюючи рішення, керувався лише висновками судової економічної експертизи, та не врахував інші докази. При цьому, відсутній перелік доказів, які судом начебто не враховані або не досліджені, що говорить про необґрунтованість зазначених доводів.

АТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що, так як позивач тривалий період сплачував за кредит, то він був згоден з умовами договору та усвідомлював ці умови. Проте, з такою позицією не можна погодитись.

Суд правильно визначив, що позивач був згоден з тією інформацією, яка містилася в договорі, а тому й сплачував. Однак, як було встановлено судом, інформація ОСОБА_3 була надана недостовірною, реальна відсоткова ставка по кредитному договору була значно вищою, про що ОСОБА_2 не знав. Висновками судової економічної експертизи підтверджено, що розмір щомісячного внеску, визначений у розрахунку ануїтетних платежів, викладених у договорі та додатковій угоді, не відповідає базовим умовам договору.

Враховуючи висновки економічної експертизи, пояснення позивача та позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, суд дійшов правильного висновку, що фактичні умови кредитування були приховані від позивача, та, підписуючи договір, ОСОБА_2 не усвідомлював, що розмір його фінансової відповідальності є більшим, ніж у викладених умовах.

Відповідач вважає, що суд дійшов помилкового висновку про визнання кредитного договору недійсним у звязку з введенням позивача в оману. Своє твердження обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду України по справі 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, відповідно до яких «Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору».

Висновки оскаржуваного рішення суду узгоджуються з постановою Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року по справі 6-1341цс15, оскільки порядок надання інформації ОСОБА_3 позивачу був порушений.

Йому не надано графік погашення кредиту, інформацію про сукупну вартість кредиту в процентному значенні та грошовому виразі, в формі, передбаченій Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Крім того, мова йдеться про достовірність інформації, переданої ОСОБА_2

Судом встановлено, що під час підписання кредитного договору дійсно ОСОБА_2 була надана недостовірна інформація щодо розміру його відповідальності за повернення кредиту вартості сплати за користування кредитом. Суд дійшов висновку, що під час підписання кредитного договору позивача було введено в оману щодо суттєвих умов кредитного договору.

Вважає, що відповідач в апеляційній скарзі не спростував висновків суду першої інстанції щодо введення позивача в оману, не було надано достовірних та зрозумілих пояснень, чому в договорі написана одна відсоткова ставка, а нарахування щомісячного платежу було зроблено за іншою відсотковою ставкою, чому ОСОБА_2 повертав банку суму кредиту, яка значно перевищувала ту, яка була передбачена умовами договору. Також апелянт й у скарзі не пояснив, за що саме бралися з позивача гроші поміж відсоткової ставки, комісії та тіла кредиту, вказаних в договорі.

ОСОБА_3 помилково вважає, що суд, визнаючи кредитний договір недійсним, користувався тільки вимогами ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В своєму рішенні суд посилається на ст.19 вказаного Закону, відповідно до якої, наявні підстави для визнання кредитного договору недійсними у звязку із встановленням судом факту введення позивача в оману.

Суттєві умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими, отже, недійсними. Ціна договору вказана одна, а стягувалася більша - замість 10,08 % - 21,74%, незаконно стягувалася комісія, що теж відноситься до ціни договору.

Відповідні правові висновки зроблені в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16, та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року по справі № 175/1543/16-ц ( т.1.а.с. 222- 225).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову сторони не оскаржують, а тому судове рішення в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не зявився, але про дату, час і місце розгляду справи він та АТ КБ «Приватбанк» повідомлені судовими повістками, представник ОСОБА_4 додатково повідомлений телефонограмою, яку прийняв особисто (т. 2 а.с. 29, 30 - 31, 33- 35, 36).

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду також не зявився, але про дату, час і місце розгляду справи повідомлений судовою повісткою (т. 2 а.с. 37).

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_1 при розгляді справи апеляційним судом заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважала їх безпідставними та просила апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому апеляційний суд вважав можливим розглянути справу без участі скаржника і заінтересованих осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2, суд зазначив, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, при виконанні спірного правочину виникли не передбачені втрати боржника, а тому, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи №1106/17/472/473/18-22, вбачається наявність в діях відповідача умислу, який полягає в замовчуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення відсоткової ставки, нижчої від реальної процентної ставки. Фактично споживача введено в оману, коли під час пропонування продукції надано у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Встановивши наявність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, суд вважав необхідним й визнати недійсним з моменту вчинення оспорюваного кредитного договору і договір застави, як наслідок, оскільки цей договори є похідним від головного.

Інші вимоги позивача, що стосуються зняття обтяження заставного майна, не є підставою для задоволення вимог, через що суд відмовив у їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

24 листопада 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір №КТНЗАК10580395 (а.с.12). Відповідно до умов п.1.1 кредитного договору, позивач отримав кредит в розмірі 25 228,00 доларів США терміном до 23 листопада 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 листопада 2013 року, комісії в розмірі 0,14% щомісяця від суми виданого кредиту. Позивач повинен був надавати ОСОБА_3 кошти в розмірі 457,01 доларів США щомісяця.

Кредит видавався на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів. Згідно інформативної довідки відповідача та інформації страхової компанії «ІНГОССТРАХ» (т.1 а.с.105-106) за час дії кредитного договору відповідач перерахував на користь позивача страховій компанії 5 097 доларів США. Згідно з п.6.5. кредитного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.1.1, 2.27, 2.29, 3.11, 6.2 договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки. У пункті 6.2. надається інформація щодо додаткової винагороди у разі невиконання позичальником умов договору. У пункті 3.11 надається інформація щодо сплати процентів у разі дострокового погашення кредиту. У пункті 2.2.9 надається інформація щодо відшкодування банку витрат, повязаних з наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника, а також витрат на оформлення договору застави, іпотеки, поруки, доставки та зберігання застави, правової допомоги та інших витрат банку, які можуть з`явитися у майбутньому. У п. 2.2.7 надається інформація щодо витрат позичальника, а саме: на оформлення договорів застави, поруки, страхування наземного транспорту та страхування життя позичальника. Перелік витрат позичальника не містить розміру витрат, які б можна було приєднати до основних витрат позичальника щодо суми кредиту, розміру відсотків та комісії, що повинні сплачуватися щомісячно, передбачених п.1.1. кредитного договору, для того, що б отримати фактичний розмір сукупної вартості кредиту в процентному значенні та грошовому виразі.

Отже, інформація про ціну договору сукупну вартість кредиту за договором №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року, відсутня.

У кредитному договорі №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року не передбачений графік погашення кредиту.

У анкеті заяві є припис про те, що позичальник отримав інформацію про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість послуги за оформлення договору, термін, на який може бути виданий кредит, варіанти повернення кредиту, його обслуговуванням, поверненням, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, перевагами та недоліки пропонованих схем кредитування. Є підпис ОСОБА_2 під вказаним приписом.

Одночасно з кредитним договором в забезпечення виконання зобовязань по поверненню кредиту відповідно до п.1.3 був укладений договір застави рухомого майна №КТНЗАК10580395. У заставу банку був переданий автомобіль Chrysler модель Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер АН 7986ВМ. Згідно з п. 27 договору застави рухомого майна строк дії договору застави до повного виконання Заставодержателем зобовязань за кредитним договором.

При вирішенні справи суд посилався на вимоги ст. 1054 ЦК України, якою передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, керувався ст.ст.1048, 1049ЦК України, в яких зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Також суд посилався на вимоги ст. ч.ч. 1 3 ст. 6, ст.ст. 627, ч.1 628, 629 ЦК України, які регулюють правовідносини щодо права сторін на вільне укладення договору, вибору контрагентів, визначенні умов договору на їх розсуд, погоджені між ними умов (пунктів), які є обов'язковими для виконання, після укладання договору. Свобода договору обмежується вимогами законодавства України по захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

При вирішенні справи суд посилався на вимоги ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, за якою банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За клопотанням позивача ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 08 вересня 2017 року призначено судову економічну експертизу, проведену Тернопільським відділенням КНДІСЕ (т.1 а.с.190-219), за результатами якої встановлено (т.1 а.с.200-201), що розмір щомісячного внеску, визначений у розрахунку ануїтетних платежів, викладених у кредитному договорі №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року та додатковій угоді №1 від 22 серпня 2013 року не відповідає базовим умовам договору. Реальна відсоткова ставка, яка виходить з розміру щомісячного платежу, встановленого банком в договорі в розмірі 457,01 доларів США, складає 21,74%, проте в кредитному договорі прописана відсоткова ставка 10,08% + 0,14 комісії (10,22%).

Експертом розраховано, що у ОСОБА_2 не існує заборгованості по кредитному договору №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року, так як він сплатив банку відповідно до виписок з особових рахунків 49 569,84 доларів США.

За висновком суду, в кредитному договорі №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року відсутні встановлені законодавством обовязкові умови, які необхідні для його укладення інформація про сукупну вартість кредиту в процентному значенні та грошовому виразі, а під час підписання кредитного договору ОСОБА_2 була надана недостовірна інформація щодо розміру його відповідальності за повернення кредиту, а саме, вартості сплати за користування кредитом. Суд погодився з позицією сторони позивача, що під час підписання кредитного договору, його було введено в оману щодо суттєвих умов кредитного договору. Відповідач вказаною в п.1.1. кредитного договору відсотковою ставкою 10,08% річних спонукав позивача укласти кредитний договір на невигідних для нього умовах, так як відсоткова ставка, яку Банк пропонував, виглядала виграшно у порівнянні з розміром відсоткових ставок, які пропонували інші банки. Як було встановлено судом, розмір середньої відсоткової ставки по авто кредитам в українських банках у 2006 році складав 11,7 відсотків (т. 1 а.с.26) та коливався в Україні на рівні 10-13% річних (а.с.107).

Суд зазначив, що за правилами ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час виникнення спірних правовідносин), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п. 10 ч. 3 ст. 18 цього Закону).

Згідно з частиною 5 ст. 18 Закону Україна «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ (в редакції на момент дії спірних правовідносин), якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не мав можливості ознайомитися з розміром реальної відсоткової ставки та сукупною вартістю кредиту, так як вказана інформація була прихована в кредитному договорі. Достовірна інформація відсутня й в анкеті-заяві.

За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

З розяснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При ухваленні рішення суд першої інстанції посилався на те, що на момент укладення кредитного договору № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу не була надана повна і об'єктивна інформація щодо сукупної вартості кредиту та реальної відсоткової ставки, що призвело до укладення споживачем кредитного договору на невигідних для нього умовах, в пункті 1.1 до кредитного договору «Предмет договору» також відображено суперечливу і неточну (в бік зменшення реальних витрат) інформацію про розмір процентів, а відтак суд дійшов висновку, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, при виконанні спірного правочину виникають не передбачені втрати боржника, отже, з урахуванням висновку судово-економічної експертизи №1106/17/472/473/18-22, вбачається наявність в діях відповідача умислу, який полягає в замовчуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення відсоткової ставки, нижчої від реальної процентної ставки.

Суд дійшов висновку, що споживача фактично введено в оману, коли під час пропонування продукції надано у нечіткий, незрозумілий, двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що підписом позивача було підтверджено ознайомлення лише з тією інформацією, котру надав йому відповідач, а вона, як встановлено в ході судового розгляду справи, була неповною та недостатньою для здійснення свідомого вибору. Крім того, дата складання анкети, сума кредиту не відповідають даті укладення договору та умовам договору, вона складена через 5 місяців після підписання кредитного договору та договору застави.

Тобто, відповідач не надав позивачу повну інформацію стосовно кредиту перед укладанням договору кредитування, а відтак суд правильно застосував положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, апеляційний суд погоджується з доводом апеляційної скарги стосовно неможливості визнання договору недійсним в цілому, з огляду на таке.

Суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність кредитного договору, зокрема, з підстав ненадання інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, введення позивача в оману, із чим не можна погодитися, виходячи з наступного.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків , з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що у матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази наявності умислу в діях відповідача стосовно навмисного введення позивача в оману.

При визнанні кредитного договору недійсним суд посилався на вимоги ч.1 ст. 230 ЦК України, якою передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), то такий правочин визнається судом недійсним.

Суд не врахував, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як розяснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_2 не посилався на наявність умислу в діях ОСОБА_3. Саме позивач повинний довести в суді, як наявність умислу в діях відповідача, так і сам факт обману, оскільки такий обовязок покладається на особу, яка діяла під впливом обману.

В рішенні суду відсутні посилання на докази, що свідчать про умисел в діях відповідача відносно обману позивача щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Апеляційний суд вважає, що позивач не довів свої вимоги за заявленим позовом.

При вирішенні справи,суд посилався на висновок судової економічної експертизи, який суд оцінює критично.

Так, з висновку експертизи не вбачається, які фінансові документи ОСОБА_3 досліджувались експертом за спірним кредитним договором. Як вбачається з матеріалів експертизи, виписки ОСОБА_3 за рахунками позивача, документи, що підтверджують видачу та отримання кредитних коштів, документи, повернення кредитних коштів та детальний розрахунок заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 експертом не досліджувались.

Так, в описовій частині висновку експерта зазначено, що відсоткова ставка за користування кредитом, згідно графіку, складеного банком, становить 12, 86 % на рік (т. 1 а.с. 81), а висновку експерта по другому питанню зазначено, що реальна відсоткова ставка по кредитному договорі складає 21,74 % (т.1 а.с. 86 зв.) В таблиці експерта зазначено, що на виконання кредитного договору ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_3 48 569,84 доларів США (т.1 а.с. 84 зв.), водночас у висновку по четвертому питанні вказана інша сума т.1 а.с. 85).

При наданні висновку експерт помилково посилався на постанову Правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, яка не має бути застосована в до оспорюваного кредитного договору, укладеного між сторонами 24 листопада 2006 року, до введення в дію цих Правил, оскільки на виниклі правовідносини вони не розповсюджуються.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд даний висновок експерта не приймає як такий, що має доказове значення, в розумінні ст. ст. 79 80 ЦПК України щодо вимог достовірності і достатності його, як доказу.

Клопотання про повторне проведення експертизи сторони не заявили.

Проте, поза увагою суду першої інстанції залишились інші докази, що наявні у справі.

Так, відповідно до п. 1.1 кредитного договору, додаткової угоди, додатку № 1 до неї, детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п 7.1 цього договору: сума кредиту, відсотки за користування кредитом, винагорода, комісії, неустойки, затрати, збитки (т.1 а.с. 12 13, 14, 15).

З тексту додаткової угоди вбачається, що у позичальника ОСОБА_2 за період з дати надання кредиту (24 листопада 2006 року) до дати підписання додаткової угоди (22 серпня 2013 року) виникла заборгованість, що зменшена ОСОБА_3 на 58,22 долари США.

22 серпня 2013 року ОСОБА_2 підписав додаткову угоду, погодившись з реструктуризацією виниклої заборгованості (т.1 а.с. 14,15).

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 24 листопада 2006 року), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

У договорі про надання кредиту позивачу зазначається, у тому числі, розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Тобто, вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення оспорюваного договору не передбачали обов'язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору (пункт 1.1).

Враховуючи зміст наведених пунктів кредитного договору, ОСОБА_2 з моменту підписання цього договору був обізнаний щодо оплатності наданого кредиту, свого обов'язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту.

Додатком № 1 до додаткової угоди № 1 до кредитного договору визначено розмір щомісячних платежів як за тілом кредиту, так і в розрізі процентів (т. 1 а. с. 15).

Таким чином, позивач був проінформований про істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв'язку з чим не можна визнати кредитний договір недійсним в цілому.

Окрім того, 22 серпня 2013року сторони підписали умови додаткової угоди до кредитного договору. Дійсність додаткової угоди до кредитного договору №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року в межах заявленого позову в цій справі ОСОБА_2 не оспорює.

Посилання суду на обовязковість застосування до спірних правовідносин вимог постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, є помилковим, оскільки кредитний договір між сторонами був укладений 24 листопада 2006 року, тобто до введення в дію цих Правил, та на виниклі правовідносини вони не розповсюджуються.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Таким чином, підстав для визнання кредитного договору в межах заявлених позовних вимог не вбачається.

Окрім цього, апеляційний суд враховує, що договір застави рухомого майна № КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року також укладений між сторонами з дотриманням норм цивільного законодавства, підстав для визнання його недійсним не вбачається, зазначений договір є самостійним і не є правовим наслідком кредитного договору.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню частково, з ухваленням нового рішення, апеляційна скарга підлягає задоволенню, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 382 ЦПК України, судові витрати між сторонами слід розподілити наступним чином.

За приписами частини тринадцятої статті 141 ЦУПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що АТ КБ «Приватбанк» за подання апеляційної скарги на рішення суду оплатив судовий збір в розмірі 7 040грн. 01 коп. грн. (т.1 2 а.с. 212), то вказану суму судового збору слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, оскільки позивач, окрім вимог про захист прав споживача, просив визнати недійсним договір застави майна, який не є правовим наслідком кредитного договору, від оплати судового збору за таку вимогу позивач не звільняється, та апеляційний суд відмовляє в задоволенні цієї позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 02 листопада 2018 року в частині задоволення позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року та договору застави рухомого майна №КТНЗАК10580395 від 24 листопада 2006 року, стягнення грошової суми відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір в розмірі 7 040 ( сім тисяч сорок) грн. 01 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її складення.

Судді:

Повний текст постанови складений «28» березня 2019 року.

Суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.