№2/756/809/19
РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Тітова М.Ю.

за участю секретаря Іванової І.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона та її батько ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, постійно в ній проживають та зареєстровані. У вказаній квартирі проживає та зареєстрований також відповідач, який є колишнім чоловіком позивача. Відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим проживання інших з ним в одній квартирі, в добровільному порядку виселятись не бажає. З цих підстав позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселити його із вказаної квартири.

Ухвалою судді від 10.01.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

До початку розгляду справи по суті до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_5

Позивач та її представник ОСОБА_1 у суді позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_2 у суді заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні. Відповідач вказував, що позивач постійно провокує його до конфліктів. Вважає, що такі дії позивача спрямовані на позбавлення його права користування квартирою, яка є його єдиним житлом.

Від третьої особи ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у позові слід відмовити з наступних підстав.

11.01.1994 ОСОБА_5 видано ордер на житлове приміщення № 53702 серії Б, на підставі якого він та його дочка ОСОБА_6 заселилися у квартиру АДРЕСА_1

Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 17.04.2011, виданим Державним комунальним управління житлового господарства Мінського району м. Києва, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в рівних долях (а.с 12).

За даними Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА в м. Києві станом на 15.12.2017, у вказаній квартирі зареєстровано чотири особи, серед яких значиться також відповідач ОСОБА_4

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.10.2017 шлюб, зареєстрований між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 04.12.1998, розірвано.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (ЖК УРСР) закріплено положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

За приписами ч.ч. 3,4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР визначено, що плата за користування жилим приміщенням в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених статтею 116 цього Кодексу.

Так, статтею 116 ЖК України передбачено, що, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

За змістом положень ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Судом встановлено, що відповідач постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1, яка належить на праві власнсті позивачу та її батьку, у встановленому законом порядку вселився туди як член сім'ї, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання у ній. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Так, відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність будь-яких перешкод у володінні та користуванні квартирою, які б могли бути підставою для виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири, оскільки виселення колишніх членів сім'ї у зв'язку з припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

При цьому, посилання позивача на неодноразові притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї не знайшло свого підтвердження матеріалами справи, оскільки постановами суду, на які вона посилається, відповідача було звільнено від адміністративної відповідальності, а сам факт звернення позивача до правоохоронних органів з приводу конфліктних ситуацій, які виникають між колишнім подружжям, не є підставою для виселення відповідача з квартири. Також нічим не підтверджені доводи позивача щодо руйнування відповідачем майна в квартирі. Між тим, показаннями свідка ОСОБА_8, допитаної у судовому засіданні, такі обставини не підтвердилися.

Разом з тим, посилання позивача на несплату відповідачем витрат по утриманню квартири не можуть бути підставою для його виселення. В даному випадку позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом про їх відшкодування.

Крім того, суд зазначає, що відповідача, як колишнього члена сім'ї власника квартири, може бути визнано таким, що втратив право користування квартирою, лише у випадках передбачених законом, зокрема, статтею 405 ЖК України, однак відповідні обставини позивачем не доводились, до того ж позивач підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі.

За таких обставин, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущенням, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З викладеного, керуючись ст.ст. 1-19, 23,76-113, 128-132, 223, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, дані про ідентифікаційний номер відсутні) до ОСОБА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення - 21.03.2019.

Суддя М.Ю. Тітов