КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/3002/18 Головуючий у суді першої інстанції: ЛаріоноваН.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/606/2019 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Маличівській Н.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на дитину та дружину.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

09.03.2018 позивач ОСОБА_3 звернулась у суд з позовом до відповідача ОСОБА_5 про стягнення з останнього аліментів на її користь на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття та на своє утримання аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку до досягнення дочкою ОСОБА_6, трирічного віку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона перебуває з відповідачем у шлюбі з 23.10.2015, від якого мають малолітню доньку: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач не надає матеріальної допомоги на дитину та неї, а оскільки вона перебуває у декретній відпустці, то матеріально не спроможна забезпечувати себе та дитину. А тому, звернулася до суду за захистом свого та дитини права.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 в частині стягнення аліментів на дитину задоволено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 в частині стягнення аліментів на дружину задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.03.2018 і до досягнення нею повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, починаючи з 09.03.2018 і до досягнення донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

На зазначене рішення позивач ОСОБА_3, а також особа, яка не приймала участі у справі ОСОБА_4 подали апеляційні скарги.

Частково не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального права просила рішення суду змінити в частині дати початку стягнення, замість 09.03.2018 зазначити 27.11.2017. При цьому вказувала, що вона раніше зверталася до суду про стягнення аліментів в порядку наказного провадження, але отримала відмову, оскільки не зазначила факт того, що відповідач вже сплачує аліменти своїй першій дружині.

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначала, що позивач ОСОБА_3 при подачі та розгляді справи про стягнення аліментів скрила від суду, що відповідач ОСОБА_5 уже сплачує аліменти на 2-х дітей від першого шлюбу у розмірі 1/3 частини заробітку, не залучила її до участі у справі, чим були порушені права. А також не повідомила Подільський райсуд м. Києва, що в суді Голосіївського району м. Києва існує аналогічний не розглянутий спір позивача з приводу стягнення аліментів та спір за її позовом з приводу заборгованості по аліментам. Вважає, що єдина мета позивача це у будь-який спосіб уникнути обов'язку відповідача (батька) утримувати дітей від першого шлюбу. Просила рішення суду скасувати та залишити позовну заяву без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 позивач ОСОБА_3 зазначала, що оскільки Подільським райсудом м. Києва їй було відмовлено у стягненні аліментів у наказному провадженні, то вона звернулася до Голосіївського райсуду м. Києва, як 3-я особа із самостійними вимогами щодо стягнення аліментів на дитину та неї, але тривалий час її позов до провадження не було прийнято. В теперішній час, так як аліменти стягнуті, вона подала до Голосіївського райсуду м. Києва заяву про залишення її позову без розгляду. Вказувала, що наявність у відповідача інших дітей не звужує обсяг її та дитини прав щодо отримання допомоги від її чоловіка та немає ніякого відношення для розгляду зазначеної справи. На її думку, апеляційна скарга ОСОБА_4 не доведена, а тому в її задоволенні слід відмовити.

У судові засідання позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_5 та особа, яка не приймала участі у справі ОСОБА_4 не з'явилися.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін ОСОБА_3, ОСОБА_5 та особи, яка не приймала участі у справі ОСОБА_4 в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, ОСОБА_4 для участі у справі направила свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Задовольняючи позовні вимоги в частині та стягуючи з відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.03.2018 і до досягнення нею повноліття суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в цій частині. А стягуючи аліменти з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, починаючи з 09.03.2018 і до досягнення донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років суд вважав, що такий розмір є достатнім, враховуючи те, що позивач отримує допомогу від держави до виповнення дитиною 3-х років.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, рішення суду не відповідає вимогам вищезазначеної норми, при його ухваленні суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 жовтня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1052 від 23.10.2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції вві, актовий запис №341 від 12.02.2016.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_3 зводились до того, що відповідач не надає їй допомоги на утримання дитини та на її особисто, оскільки вона перебуває у декретній відпустці за доглядом за дитиною, тому вона просила стягнути з відповідача на дитину 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття та на своє утримання аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку до досягнення дочкою ОСОБА_6, трирічного віку, починаючи з 10 лютого 2016 року.

У частинах першій - третій статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У роз'ясненнях, викладених у пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та статті 182 СК Українизазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Законодавець визначив (п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, ст. 183 ч.5 СК України ), що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач, окрім доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на яку позивач просила стягнути аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, має іще 2-х неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, на яких уже платить аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку до їх повноліття на користь матері дітей ОСОБА_4 (а.с.106), про що було відомо суду першої інстанції із відзиву відповідача. Але суд ці обставини не врахував, посилаючись на відсутність таких доказів та стягнув аліменти на дитину сторін у розмірі ј частини.

За правилами ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Вимоги зазначеної норми судом першої інстанції не виконані та доводи відповідача щодо оплати ним аліментів на 2-х дітей від першого шлюбу не перевірені. Суд стягнув аліменти на 3-х дітей, що в сукупності становить, 58% заробітку відповідача та суперечить вимогам вищезазначених норм закону, які встановлюють розмір аліментів на 3-х дітей 50% заробітку відповідача.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення передбачені ст. 376 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі ј частини на доньку ОСОБА_6 на користь позивача щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не можна визнати законним та обгрунтованим, воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 в цій частині частковому задоволенню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та про стягнення аліментів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.03.2018 і до досягнення нею повноліття.

При цьому суд враховує, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1ст.183 СК України) та відхиляє позовні вимоги позивача про стягнення аліментів у розмірі ј частки від середньої заробітної плати відповідача, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Сімейний Кодекс України передбачає, що особа може звернутися до суду з вимогою про стягнення аліментів протягом усього терміну існування права на аліменти, незалежно від того, скільки часу минуло з моменту його виникнення.

Згідно із ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

За минулий час аліменти можуть бути присуджені тільки за певних умов, а саме якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати (ч. 2 ст. 191 СК).

Із позовної заяви позивача ОСОБА_3 (а.с. 20-22) вбачається, що вона просила стягнути аліменти, як на себе, так і на дитини, починаючи з 10 лютого 2016 року, тобто з дня народження дитини, незважаючи на те, що позов до суду нею був пред'явлений 09.03.2018.

Статтею 81 ч.1 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, на обґрунтування позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час позивач надала докази того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, а саме на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року про відмову у видачі судового наказу.

Колегія суддів вважає, що ухвала Подільського районного суду м. Києва від 01 грудня 2017 року про відмову у видачі судового наказу не є належним та допустимим доказом у розумінні норм ЦПК щодо ухилення відповідача від надання позивачу матеріальної допомоги на дитину. За своїм змістом ухвала суду не містить даних про те, що позивач приймала міри та зверталася до відповідача щодо надання матеріальної допомоги на дитину, а він від надання такої допомоги ухилявся. А тому, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення аліментів за минулий час. Суд першої інстанції правильно визначив дату стягнення аліментів 09.03.2018 часу подачі позовної заяви до суду.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_3 щодо зміни дати стягнення аліментів не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до частини другої, четвертої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є працездатною особою, працює і може надавати допомогу позивачу у зв'язку з тим, що вона перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, але колегія суддів вважає, що не в такому розмірі, як визначив суд першої інстанції.

Тому, зменшуючи розмір аліментів на утримання дружини з 1/6 частки (визначення розміру судом першої інстанції) до 1/12 частки доходів відповідача, суд апеляційної інстанції, надавши оцінку матеріальному становищу відповідача у справі (оплата аліментів на 3-х дітей 50% заробітної плати) та дійшов висновку, що 1/6 частка розміру аліментів, яка стягнута судом першої інстанції, є завищеною.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права у справі, яка переглядається, за неповно встановлених обставин, які мають значення для справи, неправильним визначенням, відповідно до встановлених судом обставин, правовідносин, призвело до неправильного вирішення справи і в частині стягнення аліментів на дружину, а тому рішення суду і про часткове задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на матір дитини підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким позов ОСОБА_3 в цій частині слід задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі 1/12 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, починаючи з 09.03.2018 і до досягнення донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

При розгляді зазначеної справи та ухвалення рішення судом апеляційної інстанції було враховано, що відповідач сплачує аліменти на 2-х дітей від першого шлюбу у розмірі 1/3 частки заробітку. Було з'ясовано питання щодо звернення позивача ОСОБА_3 до Голосіївського райсуду м. Києва, як 3-ї особи із самостійними вимогами щодо стягнення аліментів на дитину та неї, але тривалий час її позов не було прийнято та провадження не відкрито, про що повідомив представник ОСОБА_4 А в теперішній час (відзив ОСОБА_3), так як аліменти стягнуті, вона подала до Голосіївського райсуду м. Києва заяву про залишення її позову без розгляду. За таких обставин, правові підстави до залишення позовної заяву ОСОБА_3 без розгляду, як того просила у апеляційній скарзі ОСОБА_4, відсутні.

Положенням п.4 ч.3 ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 - особа, яка не приймала участі у справі зазначала, що вона не була залучена до участі у справі, чим були порушені її права.

Проте, з такими доводами апеляційної скарги не можна погодитись, оскільки зазначеним рішенням ні права ОСОБА_4, ні її дітей не були порушені. Стягнутий розмір аліментів 1/3 частина на дітей від першого шлюбу з відповідача на користь ОСОБА_4 не була предметом розгляду зазначеної справи.

При цьому сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України).

Керуючись ст. ст. 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 липня 2018 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення аліментів на дитину та частково задоволених позовних вимог про стягнення аліментів на матір дитини. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.03.2018 і до досягнення нею повноліття.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання в розмірі 1/12 частини від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, починаючи з 09.03.2018 і до досягнення донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 березня 2019 року.

Головуючий:

Судді: