КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Параніча Андрія Миколайовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, щовона та її сестра ОСОБА_4 є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 у 2001 році виїхала на постійне місце проживання до Німеччини.

У листопаді 2007 року ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що він є власником іншої половини квартири та почав наполягати на його вселенні.

Перевіркою, проведеною працівниками поліції, було встановлено, що ОСОБА_4 свою 1/2 частину спірної квартири подарувала ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_2

23 грудня 2017 року ОСОБА_2 зламав замки в квартирі, у зв`язку з чим позивач звернувся до поліції.

Проте, працівники поліції повідомили, що в діях відповідача відсутні ознаки кримінального правопорушення та протиправно повернули ОСОБА_2 , як співвласнику квартири частину ключів від неї.

Відповідачі вселилися до квартири та зобов`язувалися не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Проте, ОСОБА_2 поміняв замки і тому у позивача тепер відсутня можливість потрапити до квартири.

Просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом зобов`язання відповідачів передати їй дублікати ключів від усіх замків до вхідних дверей квартири АДРЕСА_2 та виселенню відповідачів з цієї квартири.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 в здійсненні нею права користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання ОСОБА_1 можливості користуватися ключами від квартири АДРЕСА_2 .

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 в здійсненні нею права користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання ОСОБА_1 можливості користуватися ключами від квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача - адвокат Параніч Андрій Миколайович подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що дане рішення прийняте з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що суд неправильно застосував правову норму до спірних правовідносин, оскільки не врахував, що ОСОБА_3 не є одноосібним власником квартири, а має у власності лише частку у розмірі 1/2.

Особливість спільної часткової власності полягає в тому, що вона вже в силу своєї специфіки накладає певні обмеження на права власників спільного майна, оскільки зобов`язує їх при здійсненні права власності погоджувати свої дії з іншими співвласниками.

Відтак, інші співвласники у випадку, коли один зі співвласників ігнорує їх права та використовує спільну власність без погодження з ними на власний розсуд, вправі звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Як підтверджується матеріалами справи, до того, як ОСОБА_5 набула права власності на частку у розмірі 1/2 спільної квартири, між попередніми співвласниками склався певний порядок використання квартири - вона здавалась у найм (оренду).

Зміна власника орендованого майна не припиняє договору оренди і права орендодавця переходять до нового власника.

Однак, після отримання частки у розмірі 1/2 у праві власності на квартиру за договором дарування, відповідачі без погодження з іншим співвласником (позивачем) брутально вигнали наймачів з квартири та оселилися в ній самі.

У подальшому неправомірними діями відповідачів, позивача було позбавлено можливості доступу до квартири шляхом заміни замка до вхідних дверей.

Поза всякі сумніви такі дії відповідачів є порушенням прав іншого співвласника спільного майна (позивача).

За таких обставин позивач правомірно вимагає в судовому порядку захисту своїх порушених прав шляхом відновлення становища, яке сталось до порушення, тобто виселення відповідачів з квартири.

Таке виселення не можна розцінювати як протиправне обмеження права власності на квартиру ОСОБА_3 , оскільки виселення вчиняється з метою відновлення порушених прав іншого співвласника, які також підлягають захисту.

У результаті виселення відповідачів співвласники опиняться в однаковому становищі по відношенню до спільної власності і, у разі недосягнення згоди щодо використання спільного майна, зможуть вирішити спір у суді в установленому порядку.

Відмовляючи у позові в частині відмови у виселенні, суд фактично став на сторону особи, яка реалізувала своє право нелегітимним способом і опинилась у більш вигідному становищі по відношенню до своєї власності, ніж інший співвласник, що є несумісним з принципом справедливості, реалізація якого є одним з основних завдань судочинства.

При цьому висновок суду про те, що згода позивача на вселення іншого співвласника ( ОСОБА_3 ) не потрібна, на думку апелянта, за вказаних вище обставин є помилковим.

В умовах, коли частки співвласників у спільній власності не виділені в натурі, порядок користування спільною власністю не встановлено, така згода є необхідною в силу ч.1 ст. 358 ЦК.

Відмова у виселенні ОСОБА_2 , який не є співвласником квартири мотивована тим, що ОСОБА_2 є членом сім`ї (чоловіком) ОСОБА_3 . При цьому суд не врахував, що ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, і згоди на його вселення позивач не давала.

Квартира не поділена в натурі, порядок користування нею не встановлювався, і з урахуванням тієї обставини, що одна з двох кімнат є неізольованою (прохідною), не може бути встановлений, оскільки кожному зі співвласників не може бути виділена у користування, окрема ізольована кімната.

ОСОБА_2 не є власником квартири та не визначено приміщення у квартирі, яке він має право займати, і він протиправно користується усією квартирою, створюючи тим самим перешкоди позивачеві для використання спільної власності.

Суд першої інстанції також не дав належної правової оцінки іншим обставинам справи, які мають істотне значення, що також вплинуло на прийняте судом рішення.

Відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають зареєстровані місця проживання, а отже право на проживання за іншими адресами, ніж спірна квартира у м. Борзна Чернігівської області.

У спірній квартирі вони не зареєстровані і її не слід розглядати як постійне місце проживання відповідачів. Виселення їх з квартири за таких обставин не можна тлумачити як грубе порушення конституційного права громадян на житло.Разом з тим, такий спосіб правового захисту допоможе відновити порушені права позивача і, з урахуванням усіх обставин справи, є цілком пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Просив рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року в частині відмови у виселенні відповідачів скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про повне задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Власником іншої 1/2 частини зазначеної квартири є ОСОБА_3 на підставі договору дарування 1/2 частки квартири від 09 листопада 2017 року.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 08 серпня 2017 року укладений шлюб.

Як зазначає позивач, відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про усунення перешкод у користуванні квартирою ґрунтується на законі та підлягає задоволенню шляхом зобов`язання відповідачів надати можливість позивачу користуватися ключами від спірної квартири.

Відмовляючи у позові, в частині виселення відповідачки та її чоловіка з належної їй частини квартири, суд виходив з того, що така вимога не відповідає вимогам закону, оскільки згода на вселення у квартиру одного співвласника не потрібна.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин 1,2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки співвласник квартири, який змінив замки, зобов`язаний забезпечити доступ іншого співвласника до спільного житла. Суд також обґрунтовано відмовив у виселенні ОСОБА_3 зі спірної квартири, оскільки остання є співвласником такої квартири та передбачені законом підстави для її виселення відсутні.

В свою чергу, інший відповідач ОСОБА_2 , якого позивач також просить виселити зі спірної квартири, перебуває з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, а тому має право на проживання разом з дружиною, у зв`язку з чим вимога про його виселення не ґрунтується на вимогах закону.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Параніча Андрія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Журба С.О.

Писана Т.О.