Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 686/127/16-ц

провадження № 61-30002 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,

Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

представники відповідача: Голка Тетяна Іванівна, Ольховський Євгеній Федорович ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Заворотної О. Л. від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Спірідонової Т. В. від 16 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра», Банк) про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 27 лютого 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого йому надано кредит у сумі 25 450 доларів США за програмою «Перше житло» зі сплатою 12,59 % річних, терміном до 25 лютого 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано будинок №1 , загальною площею 104,8 кв. м , з них житлова - АДРЕСА_3 та земельну ділянку загальною площею 0,10 га за цією самою адресою.

Перед укладенням зазначеного договору банк не надав йому у письмовій формі об`єктивної, повної й достовірної інформації про умови кредитування і про орієнтовну сукупну вартість кредиту, приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, а також не роз`яснено про валютні ризики.

Умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до нього як споживача фінансових послуг у галузі споживчого кредитування та такими, що не відповідають статтям 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Договір був укладений з використанням банком нечесної підприємницької практики.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати вказаний вище кредитний договір недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 13 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.5., 4.3.12. кредитного договору від 27 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра». У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» в дохід держави судові витрати у сумі

689,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору позивачу було роз`яснено усі умови надання споживчого кредиту, він виконував свої зобов`язання за умовами договору до березня 2015 року та не заперечував щодо укладених умов договору, тривалий час виконував умови договору. Надання кредиту у валюті ПАТ КБ «Надра» здійснено з дотриманням вимог законодавства, що діяло на час укладення оспорюваного договору, а нестабільність курсу гривні по відношенню до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути не відомим позивачу.

Проте, пункти 1.5. та 4.3.12. кредитного договору щодо сплати комісії за розрахунками та дострокове погашення кредиту, не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів» та порушуються права позивача, оскільки відповідачем не зазначено, за які саме послуги нараховуються комісії.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16 листопада

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка. Сторони погодили та прийняли на себе всі права та зобов`язання, передбачені оспорюваним кредитним договором, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним та відповідало його внутрішній волі ОСОБА_1 особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив отримання всієї необхідної інформації та погодився з умовами договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Хмельницького міськрайонного суду від 13 грудня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 16 листопада 2017 року в частині відмови в позові скасувати, справу направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу

№ 686/127/16-ц із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що у порушення вимог пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надавпозичальнику як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування повної інформації у письмовій формі про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту та визначення сукупної вартості подорожчання кредиту, тому позивач не міг повністю оцінити переваги та недоліки різних схем кредитування, був позбавлений інформації, необхідної для здійснення ним свідомого вибору. З урахуванням зазначеного вважає, що умови кредитного договору є несправедливими та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін.

Суди у своїх висновках щодо відсутності порушення прав позивача внаслідок введення останнього в оману, а також відсутності доказів цієї омани порушили норми матеріального права.

Крім того, суди дійшли помилкового висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо обов`язку банка попереджати споживача про валютні ризики під час укладення кредитного договору.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2018 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу від ПАТ «КБ «Надра», в якому зазначило про законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень та просило відмовити у задоволенні скарги, зазначаючи про те, що перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 був ознайомлений із загальними умовами кредитування та орієнтовною сукупною вартістю кредиту.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати

або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що 27 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та

ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у сумі 25 450 доларів США за програмою «Перше житло» зі сплатою 12,59 % річних, терміном до 25 лютого 2028 року.

Згідно з пунктом 3.1. договору повернення суми кредиту здійснюється рівними платежами щомісячно у сумі 292,19 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором було укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано будинок №1 , загальною площею 104,8 кв. м , з них житлова -

АДРЕСА_3 та земельну ділянку загальною площею 0,10 га за цією самою адресою.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті

203 цього Кодексу.

Частиною першою -третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Законупро несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів»застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.

Укладаючи кредитний договір, ОСОБА_1 ознайомився та погодився з умовами кредитування, тарифами й орієнтовною вартістю кредиту, порядком видачі кредитних коштів, встановленням плати за кредит і розміром процентних ставок, що підтверджується його анкетою-заявою

від 21 лютого 2008 року, а також містяться в самих умовах кредитного договору.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про часткове визнання споживчого кредитного договору недійсним, а саме пункти 1.5. та 4.3.12., та відсутності правових підстав для визнання споживчого кредитного договору недійсним в інших частинах, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач ввів його в оману щодо істотних умов договору та не надав доказів нечесної підприємницької практики відповідача під час укладення кредитного договору.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції та апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 13 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області

від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова