РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року м. Рівне

Справа № 569/17486/18

Провадження № 22-ц/4815/445/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

за участю відповідача, представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Галінської В.В. від 11 січня 2019 року, проголошене в 9 год. 33 хв. в м. Рівне, дата складання повного судового рішення 15 січня 2019 року,

в с т а н о в и в:

20.09.2018 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, зазначивши в його обґрунтування, що 19.10.2015 року, близько 08 год. 20 хв., на сходовій клітині 2-го підїзду 5-го поверху будинку №5 по вул. Корольова у м. Рівне ОСОБА_5 у не відведеному місці випустив без намордника собаку породи "Американський стаффордширський терьер" який її покусав. У зв'язку з отриманими травмами вона змушена була звернутися за медичною допомогою до лікарні, де їй діагностовано компресійний перелом тіла L4, 2 ст., внаслідок після чого вона вимушена була лікуватись неодноразово.

З наведених підстав просить стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 16601,47 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 16601 грн. 47 коп., моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід Державного бюджету України 704 грн.80 коп.

Рішення мотивовано тим, що належними та допустимими доказами підтверджено факт отримання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень та їх безпосередній причинно-наслідковий звязок з нападом собаки ОСОБА_5, а тому ним підлягає відшкодуванню завдана позивачці матеріальна та моральна шкода. Однак, суд дійшов висновку, що розмір заявленої моральної шкоди є завищеним, і з урахуванням вимог справедливості вона підлягає відшкодуванню в сумі 10000 грн.

У апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції в порушення ч.4 ст.82 ЦПК України встановив вину ОСОБА_5 у порушенні правил тримання собаки, а саме вигулювання собаки без повідка і намордника, що спричинило заподіяння шкоди здоровю людей, оскільки постановою суду від 23.02.2017року у справі №569/13864/16-а та постановою суду від 27.09.2017 року у справі № 569/12439/17 про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, встановлено відсутність у діях ОСОБА_5 вини в заподіянні шкоди здоровю та/або майну ОСОБА_4, відсутність причинно-наслідкового звязку між діями ОСОБА_5 та станом здоровя ОСОБА_4, а отже ці обставини не потребують доказування.

Звертає увагу, що свідчення свідків надані зі слів ОСОБА_4, оскільки, як встановлено при розгляді справи про адміністративне правопорушення та згідно свідчень самої позивачки та ОСОБА_5, в момент її падіння в підїзді були відсутні будь-які інші особи.

Крім того, ОСОБА_4 при дачі свідчень підтвердила відсутність будь-яких слідів нападу на неї собаки (подряпин, укусів тощо), на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Вважає, що за відсутності вини ОСОБА_5 у заподіянні шкоди здоровю ОСОБА_4 він не несе обовязку по відшкодуванню збитків, оскільки обовязковою умовою такого відшкодування згідно ст. 22, 1166 ЦК України є сам факт заподіяння такої шкоди певною особою та її вина у такому заподіянні.

Оскаржуваним рішенням суду позовні вимоги задоволено частково, на 39,9%, однак суд незаконно стягнув з відповідача 100% судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду, у розмірі 704,8 грн. та 5000 грн. витрат на правову допомогу.

Також, неправомірним є висновок суду щодо відсутності підстав для розподілу між сторонами витрат відповідача на правничу допомогу адвоката, оскільки відзив містив попередній розрахунок таких витрат, копію договору про надання правової допомоги від 23.10.2018 року, у якому зазначено, що предметом договору є надання ОСОБА_5 правової допомоги, представлення та захист інтересів ОСОБА_5 у даній цивільній справі, а також вказано суму гонорару у розмірі 2000 грн., оплата якої підтверджена меморіальним ордером.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_7 вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та таким, що винесене без будь-яких порушень норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що твердження апелянта про те, що оскільки постановою Рівненського міського суду від 27.09.2017 року щодо вчинення ОСОБА_5 адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 154 КУпАП - провадження закрито за відсутності події та складу адміністративного правопорушення, то вина в заподіянні шкоди здоровю ОСОБА_4 та/або її майну відсутня, є безпідставними, так як завдана ОСОБА_4 матеріальна та моральна шкода, була спричинена неправомірними діями ОСОБА_5 та вчиненням ним іншого адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 154 КУпАП.

Оскільки, провадження у справі № 569/13864/16-а про притягнення ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.154 КУпАП було закрито саме в звязку зі спливом строків притягнення до адміністративної відповідальності, а не в звязку з відсутністю події та складу вказаного адміністративного правопорушення, то в даному випадку слід врахувати правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 7.02.2018 року по справі № 910/18319/16, згідно якого така обставина не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи.

Крім того, норми ст. 1166 ЦК України передбачають презумпцію вини, а тому якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Щодо твердження апелянта про незаконність стягнення з відповідача 100% судових витрат, в тому числі, витрат на правову допомогу, то відповідно до п.6 ч.4 ст. 137 ЦПК України обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, при розгляді справи, ні відповідачем, ні його представником не заявлялось клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. ст. 9, 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» (далі Закон) особа, яка супроводжує тварину, зобов'язана забезпечити безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною. При супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду . Дозволяється утримувати собак без повідків і намордників під час оперативного використання правоохоронними органами, собак спеціального призначення, а також собак під час муштри, на полюванні, на навчально-дресирувальних майданчиках. Шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що власником собаки породи "Американський стаффордширський терьер" є ОСОБА_5, який 19.10.2015 року, близько 8 год. 20 хв., на сходовій клітині 2-го підїзду 5-го поверху будинку №5 по вул. Корольова у м. Рівне випустив собаку без намордника. Остання напала на ОСОБА_4, внаслідок чого потерпілій лікарем діагностовано компресійний перелом тіла L4, 2 ст.

Оскільки судом установлено, що 19 жовтня 2019 року в порушення вимог Закону ОСОБА_5 випустив собаку для прогулки без намордника, що призвело до завдання шкоди здоровю ОСОБА_4, то висновок суду першої інстанції про те, що останній спричинені тілесні ушкодження є обґрунтований.

Доводи скарги про те, що його вина у завданні шкоди не доведена, а тому підстави для покладення на нього відповідальності за спричинену шкоду відсутні, не ґрунтується на положеннях частин 1, 2 та 5 статті 1187 ЦК України, Методичних рекомендаціях із розроблення правил утримання домашніх тварин у населених пунктах та Порядку і правилах проведення обовязкового страхування відповідальності власників собак за шкоду, яка може бути заподіяна третім особам, відповідно до яких собака породи американський стаффордширський терьер, відноситься до переліку порід собак, що визнані потенційно небезпечними та є джерелом підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на наведене та, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення умислу потерпілого у завданні шкоди чи наявності непереборної сили, а позивач доказує наявність шкоди та її розмір.

Наявність шкоди, завданої здоров'ю ОСОБА_4 та понесенні нею в звязку з цим витрати позивачкою доведені, їх розмір відповідачем не оспорюється.

За наведеного, оскільки саме ОСОБА_5 є особою, якою допущено порушення правил тримання собаки, що призвело до заподіяння шкоди здоровю ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача, завданої позивачці, матеріальної шкоди в сумі 16601 грн. 47 коп.

Також, суд, встановивши, що ОСОБА_4 зазнала моральних страждань у звязку з довготривалим розладом здоровя, відчуття нею сильного фізичного болю, необхідністю докладання значних моральних та матеріальних зусиль для його відновлення, порушенням нормальних життєвих звязків через неможливість продовження вести звичний спосіб життя, з урахуванням вимог справедливості правильно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем, в сумі 10000 грн., з якою погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Що стосується доводів скарги по розподілу судових витрат, то колегія суддів виходить до наступних висновків.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як правильно встановлено судом першої інстанції на підтвердження, наданої адвокатом ОСОБА_7 правничої допомоги, позивачкою надано розрахунок наданих їй послуг від 10.01.2019 року та квитанція до прибуткового касового ордера №29 від 22.08.2018 року на у суму 5000 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і, надавши їм належну оцінку, в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що адвокатом ОСОБА_7 була надана професійна правнича допомога ОСОБА_8 за надання консультацій підготовку позовної заяви, запитів адвоката, представництво у суді, за послуги якої, відповідно до квитанції від 22 серпня 2018 року № 29 ОСОБА_8 було сплачено 5 000 грн., дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача, як особи (внаслідок неправомірних дій якої виник спір), при цьому клопотань про зменшення розміру цих витрат останній не подавав.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції в порушення вказаних норм процесуального права стягнув з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,8 грн. у повному обсязі, а не пропорційно до задоволених вимог.

Таким чином, з врахуванням повного задоволення позовної вимоги майнового характеру та часткового задоволення немайнової вимоги, розяснень, що містяться у п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1057,2грн. (704,8+352,4).

За наведеного, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат ухвалене з порушенням норм процесуального права та підлягає зміні в цій частині.

Оскільки, рішення суду першої інстанції змінюється апеляційним судом лише в частині судових витрат, то понесені відповідачем при подачі апеляційної скарги витрати по сплаті судового збору слід віднести за його рахунок.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 січня 2019 року змінити в частині розміру, стягнутих з ОСОБА_5 (проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України судового збору з 704 грн. 80 коп. до 1057 (одна тисяча пятдесят сім) грн. 80 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок ОСОБА_5.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 березня 2019 року.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_2

ОСОБА_3