Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович Є.Б.
Доповідач -Суддя доповідач: Луганська В.М.
Справа № 428/7003/18
Провадження № 22-ц/810/130/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Луганської В.М.

суддів: Коновалової В.А., Коротенка Є.В.

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2019 року ухваленого у складі судді Юзефовича І.О. за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (далі ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 16 серпня 2017 року працював на підприємстві відповідача та наказом № 204 - КП (ув) від 01 червня 2017 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Однак відповідач не провів з ним повного розрахунку в день звільнення, а саме не виплатив заробітну плату в сумі 27844,80 грн. 23 квітня 2018 року після звернення з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та видачею судового наказу № 428/7756/17 від 25.04.2017 року з позивачем було проведено розрахунок. У зв'язку з викладеним, просив суд стягнути з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням суми індексації у розмірі 111485,03 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповний та не всебічний розгляд справи судом першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.95 ЦПК України не прийняв до уваги надані ним докази нарахування сум заробітної плати. Судом надано неправильну оцінку доказам, не було досліджено оригінали письмових доказів, а оскільки справа розглядалася у спрощеному провадженні без участі позивача, він не мав можливості подати оригінали наданих до суду та інших доказів на підтвердження сум заробітної плати за останні два місяці.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 15 лютого 2019 року відповідачу роз'яснювалося право подати до Луганського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте від ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» не надійшло відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення вказаним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що судом були встановлені наступні обставини: позивач був звільнений з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» з 01.06.2017 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Відповідно до копії судового наказу Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25.07.2017 року по цивільній справі № 428/7756/17, наказано стягнути з ПрАТ «СО «Азот» на користь ОСОБА_2 суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 27844,80грн. Відповідно до копії виписки по рахунку ОСОБА_2 оформленої 15.05.2018 року АБ «Кліринговий Дім» 23. 04. 2018 року зараховано погашення боргу за с/н №428/7756/17 від 25. 07. 2017 року у розмірі 27844,80 грн. Суд встановив, що у спірних правовідносинах з вини відповідача не був проведений повний розрахунок при звільненні з позивачем, при цьому відповідач мав можливість здійснити такий розрахунок протягом часу його затримки і позивач має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки з 02.06.2017 року по 23.04.2018 року.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів для розрахунку середнього заробітку, тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач в позовній заяві обґрунтував свої вимоги та навів розрахунок середнього заробітку за час затримки при звільненні, до позовної заяви позивач надав письмові докази затримки розрахунку при звільненні.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПрАт «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» з 16.08.2005 року по 01.06.2017 року. (а.с.7, 8).

Трудові відносини було припинено з 01.06.2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки.

На момент звільнення позивача заборгованість по заробітній платі становила 27844,80 грн. про стягнення якої 25 липня 2017 Сєвєродонецьким міським судом Луганської області був виданий судовий наказ.

23.04.2018 року ПрАт «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» виплатило позивачу заборгованість по заробітній платі у повному обсязі, що підтверджується копією виписки з банківського рахунку позивача (а.с.9).

Судом встановлено, що у відповідача існувала заборгованість перед позивачем із виплати заробітної плати на день його звільнення 01 червня 2017 рок , яка була сплачена тільки 23 квітня 2018 року, тобто позивачем доведений факт порушення відповідачем строків виплати йому заробітної плати в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таким чином, для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити факт порушення строків виплати заробітної плати, розмір якої не оспорюється, та наявність вини підприємства у не проведенні такого розрахунку.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в порушення вимог закону відповідач не провів повного розрахунку з позивачем у день звільнення. Відповідачем не надано до суду першої інстанції, до суду апеляційної інстанції доказів відсутності вини підприємства або існування будь-яких поважних причин, які б виключали відповідальність підприємства за порушення трудового законодавства.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення, та до дня, коли позивачу було сплачено заборгованість із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у повному обсязі, тобто за період з 02.06.2017 року по 23.04.2018 включно, в порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна правова позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-195цс134.

Середньогодинна заробітна плата позивача становить 56, 76 грн., а середньомісячна кількість робочих годин 155, 4 год., що підтверджується довідкою від 16.01.2019 року (а.с.41).

Загальна кількість робочих годин за період з 02.06.2017 року по 23.04.2018 року включно становить 1682 год.

Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 95470, 32 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки 56, 76 грн. х 1682 год).

Відповідно до ст .2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 вказано, що за змістом норм статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, є одноразовою виплатою, то вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки з урахуванням індексу споживчих цін за час затримки задоволенню не підлягають.

За таких підстав, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований судом у сумі 95470, 32 грн., у зв'язку з чим заявлені вимоги позивача до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору у сумі 1114, 85 грн. (а.с.13 при поданні позовної заяви) та у сумі 1672, 27 грн. (а.с.40 при подачі апеляційної скарги), який відповідно до ст.141ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2387, 50 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» () на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 95470 (дев'яносто п'ять тисяч чотириста сімдесят) грн. 32 коп., судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2387 ( дві тисячі триста вісімдесят сім) грн. 50 коп.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 березня 2019 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді

В.А. Коновалова

Є.В. Коротенко