Номер провадження: 22-ц/813/1605/19
Номер справи місцевого суду: 523/5669/17
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Кравець Ю. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Павлючук Ю.В.,

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2018 року, ухвалене суддею Аліною С.С.,

встановив:

19.04.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі - продажу від 28.12.2016 року, який укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1. Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що на праві спільної часткової власності є власником 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1, на підставі мирової угоди, укладеної 11.12.2008 року між позивачем ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.12.2008 року. 22.05.2014 року, право власності позивача ОСОБА_2 на зазначене майно зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН». ОСОБА_3 належало на праві спільної часткової власності також 1/6 частина зазначеного домоволодіння на тих же підставах. 28.12.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1, що в цілому складається з літ. А - житловий будинок, житловою площею 40,4 кв.м., загальною площею 76,1 кв.м., літ.Д - гараж, літня кухня №1, огорожа -2, І -мостіння, ІІ- цистерна. ОСОБА_2 вказував про те, що зазначені домоволодіння належало йому та відповідачу ОСОБА_3 на підставі спільної часткової власності, а тому він має переважне право на купівлю 1/6 частини вказаного домоволодіння, яке належало ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_5 зобов'язана була письмово повідомити позивача ОСОБА_2 про намір продажу належної її частки домоволодіння. Жодного письмового чи усного повідомлення про продаж позивач ОСОБА_2 не отримував, у зв'язку з чим відповідно до ст.215 ЦК України вважає про те, що вказаний договір купівлі-продажу є недійсним.

РішеннямСуворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким заявлені ним позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що належна йому на праві спільної часткової власності частка домоволодіння є єдиним його житлом та іншого житла у нього немає. За весь період проживання у вказаному домоволодінні він виконує усі необхідні обов'язки щодо його утримання, оплачує житлово - комунальні послуги, проводить ремонтні роботи. Інші співвласники домоволодіння жодної участі в її утриманні не приймали та не приймають. 28.12.2016 року ОСОБА_3, не повідомляючи ОСОБА_2, продала належну їй частку домоволодіння ОСОБА_4 ОСОБА_2 звертає увагу на те, що він, як і ОСОБА_4, є співвласником спірного домоволодіння, тому ОСОБА_3 повинна була в обов'язковому порядку письмово повідомити його про намір продажу квартири. ОСОБА_2 зазначає, що відповідно до оспорюваного договору було продано саме ту частину домоволодіння, в якій він проживає та самостійно утримує, отже за таких обставин вважає, що в даному випадку саме він має переважне право на купівлю спірної частки. Крім того ОСОБА_2 звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б спростовували його доводи щодо неповідомлення у встановленому законом порядку щодо продажу частки домоволодіння. Отже, не повідомляючи ОСОБА_2 про продаж належної ОСОБА_3 частки домоволодіння, при укладанні правочину нею було порушені вимоги ч.1 ст.203 ЦК України, у зв'язку з чим договір купівлі- продажу від 28.12.2016 року відповідно до ст.215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.12.2008 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3, за якою: визнано право приватної власності за ОСОБА_2 на 1/6 ідеальну частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з житлової кімнати визначеної у технічній документації цифрою 2-2 площею 20,8 кв.м., житлової кімнати, визначеної цифрами 2-1 площею 8,7 кв.м. житлового будинку під літ.А, кухні, яка визначена цифрами 2-3 площею 8,1 кв.м., коридору, визначеного цифрами 2-5 площею 3,5 кв.м., санвузла, визначеного цифрами 2-4 площею 3,9 кв.м. та гаражу - літньої кухні, визначеного під літ.Д, площею 27 кв.м., цистерни, визначеної римською цифрою два, 1/2 частка огорожі визначеної під №1-2, 1/2 частка мостіння, визначеного римською цифрою один, розташованих на земельній ділянці розміром 499 кв.м. Визнано право приватної власності за ОСОБА_3 на 1/6 ідеальну частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з житлової кімнати визначеної у технічній документації цифрою 2-2 площею 20,8 кв.м., житлової кімнати, визначеної цифрами 2-1 площею 8,7 кв.м. житлового будинку під літ.А, кухні, яка визначена цифрами 2-3 площею 8,1 кв.м., коридору, визначеного цифрами 2-5 площею 3,5 кв.м., санвузла, визначеного цифрами 2-4 площею 3,9 кв.м. та гаражу - літньої кухні, визначеного під літ.Д, площею 27 кв.м., цистерни, визначеної римською цифрою два, 1/2 частка огорожі визначеної під №1-2, 1/2 частка мостіння, визначеного римською цифрою один, розташованих на земельній ділянці розміром 499 кв.м. Визнано право приватної власності за ОСОБА_7 на 1/6 ідеальну частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з житлової кімнати визначеної у технічній документації цифрою 2-2 площею 20,8 кв.м., житлової кімнати, визначеної цифрами 2-1 площею 8,7 кв.м. житлового будинку під літ.А, кухні, яка визначена цифрами 2-3 площею 8,1 кв.м., коридору, визначеного цифрами 2-5 площею 3,5 кв.м., санвузла, визначеного цифрами 2-4 площею 3,9 кв.м. та гаражу - літньої кухні, визначеного під літ.Д, площею 27 кв.м., цистерни, визначеної римською цифрою два, 1/2 частка огорожі визначеної під №1-2, 1/2 частка мостіння, визначеного римською цифрою один, розташованих на земельній ділянці розміром 499 кв.м. (а.с.10,11); відповідно до договору довічного утримання від 10.11.2007 року, який посвідчений державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Толстих Н.М., реєстровий №38, ОСОБА_4 є власником 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47,48); відповідно до договору дарування від 01.11.2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плигіною Ж.О., реєстровий №1661, ОСОБА_4 є власником 1/6 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.47,48).

Таким чином, судом встановлено те, що власниками домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2 -1/6 частина, ОСОБА_5 - 1/6 частина, ОСОБА_4 - 2/3 частин (1/2+1/6).

28.12.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П., відповідно до якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив 1/6 частину домоволодіння АДРЕСА_1, що в цілому складається з літ. А - житловий будинок, житловою площею 40,4 кв.м., загальною площею 76,1 кв.м., літ.Д - гараж, літня кухня №1, огорожа -2, І -мостіння, ІІ- цистерна (а.с.12).

Відповідно до ст.ст. 3, 6, 11, 525, 627, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст.358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч.1 ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст. 203 ЦК України).

Відповідно до п.7 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судом встановлено, про те, що позивач ОСОБА_2 не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Також, суд вважав, що позивач ОСОБА_2 не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, дублюють доводи позову та заперечень на нього, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, а тому повторного правового аналізу не потребують.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст.362 ЦК України, якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

Відповідач ОСОБА_4 є співвласником спірного майна, як і позивач ОСОБА_2 мав ті самі права, тобто позивач не мав жодних переважних прав перед відповідачем ОСОБА_4, як іншим співвласником, щодо купівлі частки у праві спільної часткової власності, тому, з огляду на ч3 ст.365 ЦК України, права відповідача оспорюваним правочином не були порушені.

Отже, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29.03.2019 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева