ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/587/19 Номер провадження 22-ц/814/2679/19Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О., при секретарі судового засідання: Філоненко О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року (ухвалене суддею Чувановою А.М., повний текст рішення складено 23 серпня 2019 року) та на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року (прийняту суддею Чувановою А.М., повний текст ухвали складено 20 серпня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл часток між співвласниками квартири; третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Полтавській області,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл часток між співвласниками квартири, в якому просила визначити частку ОСОБА_2 - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом. Вказувала, щоб провести реєстрацію 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 необхідно рішенням суду визначення часток відповідачам по 1/4 часток квартири АДРЕСА_1 , оскільки дані питання не були предметом позову при визнанні права власності ОСОБА_4 . Посилається на те, що згідно Державного реєстру речових прав, право власності на квартиру АДРЕСА_1 до рішення суду 02.02.2016 року зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частки при оформленні ними договору купівлі-продажу 29.05.2013 року. За позовом Осадчих, рішенням суду їм повернуто кошти за 1/2 частки квартири ОСОБА_5

15.08.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій позивач заявила чотири позовні вимоги: про скасування права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частки на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2013 року кв. АДРЕСА_1 ; скасування права спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/2 частки на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2013 року кв. АДРЕСА_1 ; здійснення розподілу часток між сторонами співвласниками, а саме: ОСОБА_2 - 1/4 частку плоші, ОСОБА_3 частку у праві власності 1/4 частки площі та 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 ; скасування реєстрації нерухомого майна по 1/2 частки кв. АДРЕСА_1 . Полтавана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року відмовлено позивачу ОСОБА_1 у прийнятті позовної заяви про зміну позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл часток між співвласниками квартири; третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Полтавській області.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл часток між співвласниками квартири; третя особа: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Полтавській області.

З даним рішенням та ухвалою суду цього ж суду від 16 серпня 2019 року не погодилася ОСОБА_1 та подала на них апеляційну скаргу, в якій прохає рішенняОктябрського районного суду м. Полтави та ухвалу цього ж суду від 16 серпня 2019 року скасувати, та постановити нове рішення, яким скасувати право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частки (номер запису про право власності 1097315 від 29.05.2013 р.) на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2013 р.; скасувати право спільної часткової власності ОСОБА_3 (розмір частки 1/2 частки) номер запису про право власності 1097272 від 29.05.2013 р.) на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2013 р.; здійснити розподіл часток між сторонами співвласниками, а саме: ОСОБА_2 частку у праві спільної власності 1/4 частки площі, ОСОБА_3 частку у праві спільної власності 1/4 частки площі та 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 ; скасувати реєстрацію нерухомого майна по 1/2 частки кв. АДРЕСА_1 ) на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та залишити реєстрацію на 1/4 частки ОСОБА_7 .

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у прийнятті заяви про уточненя позовних вимог на подану раніше заяву (в січні 2019 р.) Так вказує, що в ухвалі від 16.08.2019 р. суддя вказала про 6 (шість) уточнень, що які просилося позивачем в першому уточненні, а потім в уточненні від 15.08.2019 позивач просила відмінити уточнення до позовних вимог про зняття арешту на кв. АДРЕСА_1 . Однак в ухвалі від 16 серпня 2019 року вказано тільки 6 (шість) уточнень, котрі позивач уточнювала в липні 2019 р., а в уточненні від 15 серпня 2019 року вона зробила тільки 4 (чотири) вимоги. А на уточнення позовних вимог від липня 2019 р. ухвала взагалі не винесена.

Від відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Пономаренко В.В. надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останні спростовуючи доводи апеляційного скарги та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохали апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року залишити без змін.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 , інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з?явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл часток між співвласниками квартири, в якому просила визначити частку ОСОБА_2 - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ; Осадчій АДРЕСА_2 . АДРЕСА_3 ОСОБА_8 - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 06.02.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Згідно ухвали суду від 09.04.2019 року, суд перейшов від розгляду в спрощеному до загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 07.05.2019 року.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16 липня 2019 року закрито підготовче засідання у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розподіл часток між співвласниками квартири. Призначено справу до судового розгляду по суті на 16 серпня 2019 року.

15.08.2019 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла уточнена позовна заява.

Відмовляючи позивачу ОСОБА_1 у прийнятті позовної заяви про зміну позовних вимог у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що така заява була подана після закінчення підготовчого засідання по справі. Крім того, місцевий суд зазначив, що до поданої ОСОБА_4 уточненої позовної заяви позивачем не надано доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи відповідно до вимог ч.5 ст. 49 ЦПК України, тому прийшов до висновку про відмову у прийнятті уточненої заяви.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Однак, в уточненій позовній заяві від 15.08.2019 р позивач ОСОБА_1 змінила предмет та підстави позову, що є порушенням ч.3 ст.49 ЦПК України, відповідно до якої до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Крім того, до поданої ОСОБА_4 уточненої позовної заяви позивачем не надано доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи відповідно до вимог ч.5 ст.49 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.5 ст.49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 в своїй уточненій позовній заяві допустила як безпосередню зміну предмету свого позову та і одночасно зміну підстав свого позову, що є недопустимим, а тому у прийнятті даної заяви має бути відмовлено.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що в ухвалі від 16 серпня 2019 року вказано тільки 6 (шість) уточнень, котрі позивач уточнювала в липні 2019 р., а в уточненні від 15 серпня 2019 року вона зробила тільки 4 (чотири) вимоги. А на уточнення позовних вимог від липня 2019 р. ухвала взагалі не винесена є необгрунтованими, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24.06.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій прохала суд винести рішення згідно позовних вимог, тобто на підставі раніше винесеного рішення Полтавського апеляційного суду про вилучення 1/2 частки ОСОБА_1 , як спадкоємиці квартири АДРЕСА_1 . В поданій заяві зазначила, що підтримує позовні вимоги стосовно раніше поданого позову, та прохала виділити ОСОБА_9 та ОСОБА_2 по 1/4 частині квартири кожному, а їй виділити 1/2 частину квартири згідно рішення апеляційного суду (а.с.162).

16 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій прохала суд винести рішення суду по уточнених позовних вимогах, які зазначені в уточненій позовній заяві.

Однак, вказані заяви не були прийняті судом та повернуті, оскільки позивачем не виконані вимоги ч.5 ст.49 ЦПК України, про що зазначено в ухвалі Октябрського районного суду від 16 липня 2019 року (а.с.182-184).

Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово зазначав, що під підставами позову, які згідно ст. 49 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у постанові від 13.03.2018р. по справі №916/1764/17.

Як вбачається з матеріалів справи, первинними позовними вимогами ОСОБА_1 є розподіл часток між співвласниками квартири, в якому просила визначити частку ОСОБА_2 - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 ; Осадчій ОСОБА_10 - 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Уточнена позовна заява від 15.08.2019 року вже містить наступні позовні вимоги: скасування права спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/2 частки на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2013 року кв. АДРЕСА_1 ; скасування права спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/2 частки на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2013 року кв. АДРЕСА_1 ; здійснення розподілу часток між сторонами співвласниками, а саме: ОСОБА_2 - 1/4 частку плоші, ОСОБА_3 частку у праві власності 1/4 частки площі та 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 ; скасування реєстрації нерухомого майна по 1/2 частки кв. АДРЕСА_1 на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що заява позивача про зміну предмету позову не відповідає вимогам ст. 49 ЦПК України, оскільки позивач змінює не тільки предмет, але й підстави позову і її слід розглядати як новий позов з новими позовними вимогами, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року є неспроможними та такими, що не відповідають обставинам справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення питання щодо відмови у прийнятті уточненої позовної заяви.

Переглядаючи апеляційну скаргу в частині оскарження рішення суду, суд апеляційного інстанції виходе з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 29.05.2013 року між ОСОБА_5 та відповідачами по даній справі було укладено договір купівлі-продажу, згідно п.1 якого ОСОБА_5 передає у власність, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 приймають у власність в рівних частинах (кожний по 1/2 частині) квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої 44,1 кв.м, житлова площа 28,9 кв.м, який було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №605 ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу (а.с.5).

У справі за позовом ОСОБА_12 рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 04.11.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 04.11.2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 . Визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 в порядку спадкування за законом. Витребувано 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у власність ОСОБА_12 ( а.с.2-4).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.09.2016 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 01.12.2016 року роз`яснено представнику позивача ОСОБА_12 ОСОБА_13 , що абзацом шостим рішення колегії суддів судової палати Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витребувано та надано ОСОБА_12 у володіння, користування та розпорядження кватиру АДРЕСА_1 , відповідно до належної їм на праві власності 1/2 ідеальної частки цієї квартири (а.с.7).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (розмір частки 1/2, номер запису про право власності 1097315 від 29.05.2013) та ОСОБА_3 (розмір частки 1/2 , номер запису про право власності 1097272 від 29.05.2013) на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №605 ОСОБА_11 ,приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу (а.с.53-55).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження своїх позовних вимог, які б вказували, на порушення відповідачами її прав або законних інтересів. Тому, правових підстав для задоволення позову немає, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту свого права.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що в позивача в наявності є рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року, тому не існують перешкоди для оформлення її спадкових прав. При цьому суд вказав, що позивач у разі відмови їй в реєстрації її права власності має право звернутися до суду з позовом на оскарження дій державного реєстратора.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

У відповідності до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за результатом системного аналізу усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на домоволодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками домоволодіння з визначеними частками право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру їх часток.

Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі №6-1726цс16.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається що квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (розмір частки 1/2, номер запису про право власності 1097315 від 29.05.2013) та ОСОБА_3 (розмір частки 1/2 , номер запису про право власності 1097272 від 29.05.2013) на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №605 ОСОБА_11 ,приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу (а.с.53-55).

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону.

Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що в 2017 році позивач нібито зверталася до реєстраційної служби, однак отримала відмову у державній реєстрації права власності, але не оскаржувала її в судовому порядку, при цьому вказаний документ є ксерокопією та на ньому відсутній підпис державного реєстратора, який виносив рішення про відмову в реєстрації права вдласності на частку ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі:1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Для проведення державної реєстрації права вланості на нерухоме майно заявником подається відповідна заява у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством, оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації та документи, що підтверджують спалту адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень формується та роздруковується аміністратором Центру надання адміністративних послуг, тобто вона має письмовий паперовий вигляд.

Результатом розгляду такої заяви є або Витяг з Державного реєстру прав та внесення до відкритого розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав або Рішення про відмову в державній реєстрації прав (в письмовому паперовому вигляді).

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Проте, позивачем всупереч вказаним нормам права не надано належних та допустимих доказів того, що їй було відмовлено у державній реєстрації про право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 02.02.2016 року.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

З урахуванням викладеного, розподіл часток між співвласниками квартири, з визначенням частки ОСОБА_2 ј частки квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 ј частки квартири АДРЕСА_1 не є належним і ефективним способом захисту позивача.

Так, приведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського судуз прав людини усправі «Проніна проти України`від 18липня 2006року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року та ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2019 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ Т.В. Одринська _______________ О.О. Панченко