Єдиний унікальний номер 236/2704/18 Номер провадження 22-ц/804/662/19
Головуючий у 1 інстанції Ткачов О.В.
Суддя доповідач Тимченко О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О., Кішкіна І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну № 236/2704/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року (суддя Ткачов О.В.), ухваленого в приміщенні Краснолиманського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 17 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що з 25 серпня 2011 року по 17 липня 2017 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем .

З 01 вересня 2015 року працювала на посаді інженера з охорони праці категорії виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», звільнена 17 липня 2017 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та грошової компенсації за 24 невикористаних днів щорічної відпустки.

Наказом Виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 73/ОД встановлено початок простою не з вини працівника з 0:00 год. 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Явка всіх працівників на робочі місця під розпис у Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, є обов'язковою.

Просила суд стягнути з ПАТ «Українська залізниця», на її користь: заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 3 766,37 грн.; компенсацію за невикористану відпустку сумі 6 219,84 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою в сумі 14316,22 грн.; вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 6203,11 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 61818,26 грн., а всього в загальній сумі 92323,80 гривень. Зобов'язати відповідача здійснити утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по компенсації за невикористану відпустку сумі 6219,84 грн., заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою в сумі 12 672,25 грн., вихідну допомогу при звільненні у зв'язку із скороченням штату працівників в сумі 6 203,11 грн., середній заробітку за час затримки розрахунку в сумі 61 818,26 грн. Зобов'язано ПАТ «Українська залізниця» утримати з цієї суми податок з доходів фізичних осіб та інші обов'язкові платежі, заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 2 297,85 грн. (без утримання із цієї суми передбачених законом податків та зборів). Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави у розмірі 634,32 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід держави у розмірі 704,80 гривень. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позову відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Не погодившись з зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та неповно з'ясовано всі обставини справи. Суд не застосував до спірних правовідносин Закон України від 2 вересня 2014 року № 1669-УП «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який є спеціальним законом у спірних правовідносинах.

У зв'язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема, у м. Луганськ, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю. За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками ст. 341 КК України.

Суд безпідставно не урахував, що невиплата належних працівникові сум пов'язана з існуванням форс-мажорних обставин (захоплення невідомими особами усього майна товариства, розміщеного в зоні АТО), що підтверджується висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 і є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за таку невиплату.

Позивач - ОСОБА_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обґрунтування доводів відзиву зазначила, що відсутність первинної документації не є підставою для ненарахування та невиплати заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік, вживати усіх необхідних заходів задля збереження первинної документації лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Рішення суду законне та обґрунтоване, підтверджене належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Відповідач на підтвердження відсутності своєї вини за порушення зобов'язання надав суду науково-правовий висновок, що викладений на бланку Торгово-промислової палати України, який не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», не внесений до Реєстру сертифікатів, тобто відсутність вини відповідача в невиконанні своїх зобов'язань за Кодексом законів про працю України недоведена.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з трудових відносин та ціна позову складає 92 323,80 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала у відповідача з 25 серпня 2011 року по 17.07.2017 року коли була звільнена у зв'язку із скороченням штату працівників згідно ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 12).

Позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати надано розрахункові листи (табулеграми) за період з березня по липень 2017 року (а.с. 21, 83-86).

Згідно з відомістю на виплату грошей №553 за березень 2017 року за першу половину березня 2017 року ОСОБА_1 отримала 10.07.2017 року заробітну плату у розмірі 1757,48 грн. (а.с.51-52).

Згідно з науково-практичним висновком Торгово-промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», регіональна філія Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», за невиконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 49-2 ч.ч. 1, 3; 83, 115-116, 184 ч. 3, 186-1, 198 КЗпП України, з урахуванням норми ст. 4 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з Регіональною філією «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо з наступних підстав.

Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною 3 статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частина перша цієї статті 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Матеріалами справи підтверджується, що з 01 вересня 2015 року ОСОБА_1 працювала на посаді інженера з охорони праці 2 категорії виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 9, 10-12).

Наказом Виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії» Структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 73/ОД, який видано на виконання наказу в.о. начальника регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 15.03.2017 № 384-Н, встановлено початок простою не з вини працівника з 0:00 год. 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Явка всіх працівників на робочі місця під розпис у Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої, є обов'язковою (ас. 13).

Згідно з табелями обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року, які підписані начальником Родаківської дистанції колії Мальцевим Ю.О., бухгалтером ІІ категорії Горобцовою Н.В., заступником начальника дистанції з кадрових питань Мартинюк С.І. та завірені печаткою, щодо ОСОБА_1 (табельний № 266) є відмітки про явки на роботу: березень - 12 днів (буквений код «Р») і 10 днів (буквений код «П»), квітень - 19 днів (буквений код «П»), травень - 20 днів (буквений код «П»), червень - 20 днів (буквений код «П»), липень - 11 днів (буквений код «П») (ас. 61-70).

10 липня 2017 року позивачеві виплачена заробітна плата за першу частину березня 2017 року у сумі 1757 грн. 48 коп., що підтверджується відомістю на виплату грошей № 533, яка надана відповідачем суду першої інстанції (а.с.51-52).

17 липня 2017 року відповідач видав наказ № 1578-ос від 17.07.2017 року ОСОБА_1 (табельний № 0266) ) у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 24 невикористаних днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с. 12).

Встановлені обставини підтверджуються письмовими доказами і не спростовані сторонами.

За таких обставин, задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення належних працівникові при звільненні сум, у тому числі за час простою, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.

Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення сум, оскільки за змістом ст. ст. 84, 113 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормативними актами, є мінімальними державними гарантіями, які застосовуються для захисту прав найманого працівника.

Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з'ясовувати, зокрема, факт перебування сторін у трудових відносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому тощо.

Наказом відповідача №73/ОД від 17.03.2017 «Про встановлення простою» встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників з 0-00 годин 20.03.2017 для всіх працівників виробничого підрозділу «Родаківська дистанція колії», у тому числі ОСОБА_1 Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи (а.с.13).

Відповідачем не оспорюється видання цього наказу, а також факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення його саме 17 липня 2017 року.

З матеріалів справи вбачається, що оклад ОСОБА_1 - 5 394,00 грн. (а.с 18), тобто, дві третини тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно із зазначеним наказом, - 3596 грн. 18 коп.

Таким чином, стягнута судом першої інстанції заборгованість за час простою визначена з додержанням вимог ст.113 КЗпП України та з урахуванням наказу, виданого відповідачем.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що сума заборгованості заробітної плати за час вимушеного простою за березень 2017 року задоволенню не підлягає, оскільки вже була врахована до розрахованої заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року (а.с. 21).

Також суд апеляційної інстанції погоджується з розміром вихідної допомоги при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної у пункті 1 статті 40 КЗпП України у розмірі не менше середнього місячного заробітку 6203 грн. 11 коп., що передбачено статтею 44 КЗпП. Розмір допомоги обчислений відповідно до вимог статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затверджено постановою Кабінету міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку, основою для визначення розміру вихідної допомоги є середньомісячна заробітна плата, яка обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п.4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Отже, за приписами наведених норм, суд першої інстанції з урахуванням розміру тарифної ставки позивача та обсягу заявлених нею позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 6203 грн.11 коп., який не спростований відповідачем належними і допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в частині стягнення належних при звільненні сум, не приймає посилання відповідача на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018, оскільки належна оплата праці є конституційним правом людини, а наявність викладених у науково-правовому висновку обставин може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язання, проте не звільняє роботодавця від обов'язку здійснювати оплату праці та належно виконувати передбачені чинним законодавством гарантії.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність позивачем позовних вимог в частині стягнення оплати за час простою, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги, неможливість їх стягнення через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору» № 1578-ОС від 17.07.2017, табеля обліку використання робочого часу, які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства за підписом керівника структурного підрозділу, заступника начальника дистанції з кадрових питань, бухгалтера та затверджені печаткою виробничої одиниці; а відповідачем не надано суду доказів, що на час складання цих документів відповідні посадові особи не мали повноважень, печатка виробничої одиниці визнана недійсною.

Посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Разом з тим, не можна повністю погодитись з визначеним до стягнення розміром компенсації за невикористані дні відпустки, оскільки суд належним чином не перевірив наданий позивачем розрахунок, згідно з яким компенсація вирахувана за 31 календарних днів відповідно до розрахункового листа за липень 2017 року (ас. 86), що суперечить наказу про звільнення ОСОБА_1, в якому кількість невикористаних днів відпустки становить 24 (а.с. 12).

Обставина щодо 24 невикористаних днів щорічної відпустки визнається позивачем, що підтверджується позовною заявою.

Відтак, компенсація за 24 невикористаних днів щорічної відпустки дорівнює 4 815 грн. 36 коп. (200 грн. 64 коп. х 24 дні).

Крім того, під час ухвалення рішення про задоволення вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд порушив норми процесуального права і неправильно застосував норми матеріального права.

За приписами статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачена ст. 117 КЗпП України, настає за умови вини власника або уповноваженого ним органу.

Відхиляючи доказ - науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018, яким засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької і Луганської областей та здійснення у зв'язку із цим антитерористичної операції) з 2014 року для ПАТ «Укрзалізниця» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької і Луганської областей та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів, при вирішенні цих вимог, суд не урахував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, згідно з яким настання обставин непереборної сили, що встановлені цим висновком, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а тому відповідач не несе відповідальність за порушення строків розрахунку, встановлену статтею 117 КЗпП.

За таких обставин підстави для задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України відсутні.

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування норм матеріального права з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин суд не застосував Закон України від 02 вересня 2014 року № 1669-УП «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який є спеціальним, не ґрунтується на законі.

Цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Проте даний спір виник з трудових відносин і регулюється нормами Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці». Закон, на який посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, до спірних відносин не застосовується.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановивши, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині визначення розміру компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та стягнення судових витрат з відповідача; скасовує рішення в частині вирішення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до частин 1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в серпні 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, визначивши ціну позову за даними вимогами у розмірі 92 323 грн. 80 коп.

За вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку, заробітної плати за час вимушеного простою, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011, № 3674- VI.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 573 грн. 80 коп. (пропорційно розміру задоволених позовних вимог), а рішення суду в частині судового збору підлягає зміні.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1385 грн.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір в сумі 403 грн. 48 коп. (25988,57х1385/89211,31).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 грудня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасувати, а в частині визначення розміру компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та судового збору змінити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» розташованого за адресою - 03680 м. Київ вул.Тверська-5, (код ЄДРПОУ- 40075815) на користь ОСОБА_1 зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, ІПН-НОМЕР_1, 4 815 (чотири тисячі вісімсот п'ятнадцять) гривень 36 копійок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» розташованого за адресою - 03680 м. Київ вул.Тверська-5, (код ЄДРПОУ- 40075815) на користь держави судовий збір у розмірі 573 (п'ятсот сімдесят три) гривні 80 копійок за наступними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м.Київ/ 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету 22030106.

Стягнути з ОСОБА_1 зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ІПН-НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» за адресою - 03680 м. Київ вул.Тверська-5, (код ЄДРПОУ- 40075815) судовий збір в розмірі 403 (чотириста три) гривні 48 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: І.О.Дундар

І.В.Кішкіна