ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/477/19 Справа № 206/1149/16-ц Головуючий у першій інстанції: Зайченко С.В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року по справі за позовом арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності, визначення частки у спільній сумісній власності подружжя, визнання права власності; за позовом арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Державного реєстратора реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Носової Ірини Сергіївни, треті особи: Державна податкова інспекція у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Софійченко Наталія Андріївна, про визнання недійсним договору про поділ майна, визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора та свідоцтва про право власності, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року арбітражний керуючий Юдицький О.В. звернувся до суду з даними позовами, посилаючись на те, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року боржника суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначеного арбітражного керуючого Величка В.Ю. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 року постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року в частині призначення ліквідатором ФОП ОСОБА_4 арбітражного керуючого Величка В.Ю. скасовано, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Юдицького О.В. При виконанні повноважень ліквідатора банкрута, ознайомленні з матеріалами справи у Вищому господарському суду України, отриманні відповідних витягів та інформаційних довідок з державних реєстрів йому стало відомо, що 29.08.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя. Предметом договору стали наступні об'єкти нерухомості: домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1, загальною площею 69,6 кв.м., вартістю 47353,00 грн.; домоволодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_2, На підставі оспорюваного правочину ОСОБА_4 безоплатно передав частину у спільній сумісній власності на нерухоме майно, яке належало йому на праві власності, іншій особі. Договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя є удаваним правочином, оскільки за своїм змістом передбачає не поділ майна, а його безоплатну передачу відповідачу ОСОБА_5 До такого висновку він прийшов у зв'язку з тим, що за вказаним правочином ОСОБА_4 не отримував жодної частини майна, однак без будь-якої оплати та без будь-яких застережень передав право власності на майно ОСОБА_5 За своїм змістом між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 частину нерухомого майна. Воля сторін в договорі була спрямована на укладання договору дарування, а не договору про поділ майна подружжя. Під оспорюваним правочином сторони фактично приховали договір дарування, таким чином банкрут добровільно відмовився від власного майнового права на частку в спільному майні подружжя (здійснив його дарування), порушивши при цьому права та інтереси третіх осіб, а саме - Держави в особі державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська та інших кредиторів, оскільки на момент укладання оспорюваного правочину ОСОБА_4 мав прострочену заборгованість перед бюджетом. Внаслідок укладання оспорюваного правочину ОСОБА_4 позбавив державного кредитора можливості реалізувати своє право на звернення стягнення на майно, що знаходилося у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Також, ОСОБА_4, будучи колишнім чоловіком ОСОБА_5, не міг розпорядитися в цілому майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та передавати його колишній дружині. ОСОБА_4 міг розпорядитися лише своєю часткою у спільному майні подружжя, однак предметом оспорюваного правочину не являється частка у спільному майні подружжя. До того ж, на момент реєстрації за ОСОБА_5 права власності за оспорюваним договором про поділ майна, судом на частку ОСОБА_4 було накладено арешт. Всі ці обставини, на його думку є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Також, враховуючи, що об'єкти нерухомості, які були предметом оспорюваного договору придбані під час перебування відповідачами у шлюбі, то вони належать відповідачам на праві спільної сумісної власності. Відповідач ОСОБА_4 володіє правом 1/2 частки цього майна. Ліквідатор, виявивши частку, яка належить банкруту в спільному майні, з метою задоволення вимог кредиторів у встановленому порядку порушує питання про виділення цієї частки. Оскільки право власності на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою по АДРЕСА_2, зареєстроване лише за ОСОБА_5, то воно підлягає визнанню об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, з визначенням частки ОСОБА_4 та визнанням за ним права власності на неї. Також державним виконавцем було накладено арешт на майно ОСОБА_4, у зв'язку з чим на момент реєстрації 13.11.2013 року за відповідачем ОСОБА_5 прав власності на нерухоме майно на підставі спірного договору, арешт майна ОСОБА_5 був наявний. До того ж, договір про поділ майна є фіктивним, оскільки був направлений на ухилення від виконання відповідачем ОСОБА_4 своїх боргових зобов'язань перед ПП «Дітас» та бюджетом в особі податкового органу. ОСОБА_4, відчужуючи своїй дружині ОСОБА_5 належне йому на праві власності нерухоме майно, був обізнаний про наявність у нього заборгованості перед бюджетом. Назва договору "договір про поділ майна подружжя" замість «договір дарування» була присвоєна сторонами з метою приховати справжню правову природу вчиненого правочину та наміри сторін. Боргові зобов'язання ОСОБА_4 є спільними для обох з подружжя. Таким чином, при поділі майна подружжя повинні були враховуватись і спільні борги, які також повинні поділятися навпіл, однак сторони вчинили правочин, відповідно до якого один із відповідачів, ОСОБА_5 отримала все спільне майно з метою уникнення відповідальності, а інший відповідач - ОСОБА_4 взагалі залишився без будь-якого майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги його кредиторів. Тому позивач просив визнати недійсним договір про поділ майна подружжя, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 29.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №1753 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Софійченко Н.А. щодо наступних об'єктів нерухомості: домоволодіння загальною площею 69,6 кв.м., вартістю 47353,00 грн. та земельної ділянки, площею 564 кв.м. по АДРЕСА_1; домоволодіння, загальною площею 108,5 кв.м., вартістю 82625,00 грн. та земельної ділянки, площею 874 кв.м., крім того 244 кв.м., по АДРЕСА_2; визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора Дніпропетровського міського управління юстиції Носової І.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 8588973 від 03.12.2013 року; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності №13852849, видане 03.12.2013 року реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності за №3652705 (а.с. 2-12 т.2); визнати домоволодіння по АДРЕСА_2, загальною площею 108,5 кв.м., з земельною ділянкою, площею 874,00 кв.м., крім того лишки 244 кв.м., об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визначити частку ОСОБА_4 в праві спільної сумісної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1, загальною площею 108,5 кв.м., з земельною ділянкою, в розмірі 1/2 частини; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати (а.с. 1-6 т.1).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 37-39 т.5).

В апеляційній скарзі арбітражний керуючий Юдицький О.В., посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 25.09.1982 року по 30.07.2013 року.

07 червня 2004 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 купила домоволодіння АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. та зареєстровано за №1336 (а.с. 230-231 т.3). Реєстрація права власності ОСОБА_5 на вказаний об"єкт нерухомого майна здійснена 27.07.2004 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 14 - 16 у т. 1).

Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого Управлінням Держкомзему у м. Дніпропетровську 11.05.2010 року та зареєстрованого 16.07.2010 року, ОСОБА_5 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №207/52 від 02.12.2009 року, є власником земельної ділянки, площею 0,0874 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 66-67 т.4).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №50608700 від 23.12.2015 року, 10 грудня 2010 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу ВРД №294386 (реєстр 4496) від 23.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. (а.с. 15 т.1).

29 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, за умовами якого його сторони дійшли згоди про поділ та визначення правового статусу майна, набутого за час шлюбу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Софійченко Н.А. та зареєстровано за №1753 (а.с. 80-83 т.2).

За змістом пункту 2 вказаного вище договору, за час перебування в зареєстрованому шлюбі, як спільна сумісна власність подружжя було придбане (набуте) наступне майно: домоволодіння та земельна ділянка, які знаходиться по АДРЕСА_1 домоволодіння та земельна ділянка, які знаходяться по АДРЕСА_2 (п.п. 2.1-2.4 договору).

Відповідно до умов договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 29 серпня 2013 року, за взаємною домовленістю за згодою між колишнім подружжям після укладення та підписання цього договору до особистої приватної власності ОСОБА_5 переходять домоволодіння і земельна ділянка, які знаходиться по АДРЕСА_1 та домоволодіння і земельна ділянка, які знаходяться по АДРЕСА_2 (а.с. 81 т.2).

За змістом п. 3 вказаного вище договору, в цьому договорі сторони, за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, відповідно до положень статті 70 СК України, відійшли від рівності часток при розподілі майна.

Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року у справі №904/1907/15 суб'єкта підприємницької діяльності фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Величка В.Ю (а.с. 8-10 т.1).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 року у вказаній вище справі №904/1907/15 постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року в частині призначення ліквідатором фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - арбітражного керуючого Величка А.Ю. скасовано, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Юдицького О.В. (а.с. 8-10 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України, в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ч. 3 ст. 69 Сімейного Кодексу України).

Частиною 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, що вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що мав місце удаваний правочин, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

В пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши факти реєстрації за ОСОБА_5 у період шлюбу зі ОСОБА_4 права власності на підставі договору купівлі-продажу на домоволодіння АДРЕСА_1, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0874 га по АДРЕСА_1, на підставі договору купівлв-продажу на домоволодіння по АДРЕСА_1; враховуючи дотримання при укладенні 29 серпня 2013 року оспорюваного договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, нотаріальної письмової форми, досягнення сторонами оспорюваної угоди усіх істотних умов; приймаючи до уваги непредставлення позивачем доказів удаваності оспорюваного правочину, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про поділ майна подружжя, придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 29.08.2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Софійченко Н.А. Оскільки всі інші позовні вимоги є похідними від визнання оспорюваного договору недійсним, то в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.

Доводи апелянта про те, що відповідач ОСОБА_4 здійснив відчуження своєї частки вказаного вище спірного нерухомого майна з метою ухилення від боргових зобов'язань - мають характер припущення, не підтверджуються будь-якими доказами.

Колегія наголошує, що нормами Сімейного Кодексу України передбачено можливість відступу від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя за домовленістю між подружжям. Твердження апелянта про приховування оспорюваним правочином договору дарування - не підтверджені матеріалами справи, спростовуються змістом оспорюваного договору.

Доводи апелянта про те, що відповідачі не мали права на укладення оспорюваного договору після розірвання між ними шлюбу - не заслуговують на уваги, адже ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України передбачено можливість поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Твердження позивача про перебування вказаного вище нерухомого майна під арештом на час укладення відповідачами оспорюваного договору - є безпідставними, спростовані інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна (а.с. 14 - 16 у т. 1).

Посилання апелянта на незазначення в оспорюваному договорі розміру часток кожного з колишнього подружжя у праві спільної сумісної власності - не свідчить про недійсність, удаваність оспорюваного правочину.

Крім того, колегія звертає увагу, що ліквідаційна процедура ФОП ОСОБА_4 з визнанням його банкрутом, що відкрита 14.04.2015 року, була розпочата значно пізніше укладення відповідачами 29 серпня 2013 року оспорюваного договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

На підтвердження своєї позиції належних, допустимих, достатніх доказів позивачем не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлено, що стверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді