Справа № 647/2869/19
№ провадження 2/647/753/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2019 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді: Кириленко М.О.

за участю секретаря: Полозок Т.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в приміщенні суду в м.Бериславі Херсонської області цивільну справу №647/2869/19 за позовом ОСОБА_1 до Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на будинок в порядку спадкування,

встановив:

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке крім іншого складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса, але отримала відмову через те, що відсутній документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно. В зв`язку з чим, позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Ухвалою суду від 28.10.2019 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін.

Представник позивача в підготовче засідання не з`явився, заявою від 05.12.2019 року просив розглянути справу за його відсутності, на задоволені позову наполягав.

Представник відповідача в підготовче засідання не з`явився, заявою від 05.12.2019 року просив розглянути справу за його відсутності, позов визнав, проти його задоволення не заперечував.

Дослідивши матеріали справи, копію спадкової справи№259/2012, інвентаризаційної справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу позивач після укладення шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (а.с.10).

Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Тягинської сільської ради Бериславського району Херсонської області 09.09.1999 року, ОСОБА_2 заповів все належне йому майно ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних долях кожному (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №14 (а.с.12).

Згідно з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, після смерті ОСОБА_2 заведена спадкова справа №53352162 (а.с.13).

З відповіді нотаріуса від 06.09.2019 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом 07.09.2012 року була заведена спадкова справа №259/2012 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що на час смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Також надійшла заява від сина померлого ОСОБА_6 , про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 . У зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності на житловий будинок, нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а.с.14).

За відомостями погосподарської книги власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Згідно копії технічного паспорту, виготовленого КП «Херсонське бюро технічної інвентаризації» ХОР 25.06.2019 року, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на житловий будинок АДРЕСА_1 , побудований 1968-1970 роках (а.с.19-22).

Як вбачається з довідки КП «ХБТІ» ХОР від 08.07.2019 року, що станом на 31.12.2012 року, право власності на домобудівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано (а.с.23).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру, заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , відомості щодо права власності, інших речових прав, іпотеки, обтяження у Державному реєстрі відсутні (а.с.24).

Згідно архівного витягу з рішення Тягинської сільської ради народних депутатів Бериславського району №39 від 12.09.1995 р. про приватизацію земельних ділянок ОСОБА_7 є в списку громадян, які подали заяви на приватизацію присадибних ділянок (а.с.25).

Відповідно до довідки Тягинської сільської ради № 1232 від 27.11.2013 року, ОСОБА_2 по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Також, на день його смерті та на даний час за цією адресою проживає ОСОБА_1 (а.с.27).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.12.2013 року, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_2 є його дочка ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із земельної ділянки площею 4,7828 га, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 250575, виданого Бериславською районною державною адміністрацією 02.04.2007 року, на підставі розпорядження голови Берславської районної адміністрації від 12.08.2005 року за № 522, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на права приватної власності на землю за №00157 (а.с.28).

Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За нормами ст. 1216 ЦК України, ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).

До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введена лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121.

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника ( спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Як роз`яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та вона правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрала спосіб захисту порушеного права.

Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , у передбачений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, зважаючи на відсутність іншого порядку визнання права власності в порядку спадкування при відсутності правовстановлюючого документу на нерухоме майно, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 206, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до якої входять: житловий будинок літ.»А», кухня тіл. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вхід до підвалу літ. «Д», навіс літ. «Е», огорожа №1-3, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга із врахуванням п. 15.5 розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, до Херсонського апеляційного суду через Бериславський районний суд Херсонської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.О.Кириленко