Справа № 713/285/19
Провадження №2/713/232/19
РІШЕННЯ

іменем України

06.06.2019 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретаря Головач О.Д., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 представника відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла.

В позові вказував , що він є власником будинку, АДРЕСА_1 , де проживає. 20.02.1996 р. даний будинок з землею йому подарувала тітка ОСОБА_4 1936 р.н..

У тітки були будматеріали, з яких він побудував кухню, власником яких є згідно заповіту від 09.09.2004 p., вважає, що власником будівництва є особа, яка є власником матеріалів, тощо, які були використані процесі будівництва.

27.07.1998 р. одружився з ОСОБА_2 але через стійні сварки, скандали, бійки, був змушений розірвати шлюб.

Від даного шлюбу у нас родився син ОСОБА_5 2000 р .н., який проживає у його будинку і буде проживати в ньому і надалі.

В даному приміщенні проживає ОСОБА_2 , якій дозволив проживати до повноліття сина, для його блага. Але відповідачка на його вимоги виселитися з даного приміщення реагує грубо і зухвало, виражається нецензурними словами, за що була притягнута до адміністративної відповідальності по справі 713/2219/18 від 27.12.2018р.,

Відповідачка бере без його дозволу речі, підписується замість нього в документах, руйнує будинок, а саме, розламала вхідні двері, пробила сквозну діру в наружній стіні без його відома, через що звернувся в поліцію. У висновку поліції йому рекомендовано звернутися до Вижницького районного суду Чернівецької області,

Вважає, підставою виселення відповідачки, ОСОБА_2 1962 року народження є незаконне зайняття жилого приміщення, руйнування його та їх протиправні дії щодо власників будинку передбачених ст. ст. 157, 116 ЖК України.

В даний час вказаний будинок необхідний йому для проживання, але через те що відповідачка проживає в ньому він законний власник не може розпоряджатися ним, оскільки відповідачка постійно влаштовує сварки та скандали, б`ється.

Він неодноразово пропонував відповідачці в добровільному порядку звільнити вказаний будинок, але вона категорично відмовляється, хоча житлом вона забезпечена, оскільки зареєстрована в с. Яблуниця Путильського району Чернівецької області.

Просив виселити без надання іншого житла ОСОБА_2 1962 р.н. з будинку АДРЕСА_1 , після закінчення опалювального сезону.

В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, вказували, що позивач просить виселити відповідача із об`єкта нерухомого майна ,яке не є об`єктом права власності.

Суд, заслухавши, доводи сторін, представника відповідача зазначає, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 12.02.1996 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 , жилий будинок з належними до нього надвірними будівлями в с АДРЕСА_2 .

Згідно заповіту посвідченого секретарем Банилівської сільської ради від 09.09.2004 році ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_1 ..

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 26.05.2016 року ОСОБА_1 розірвав шлюб з ОСОБА_2 14 травня 2009 року

В довідці Банилівської сільської ради за №96 від 07.02.2019 року зазначено, шо позивач є власником домогосподарства по АДРЕСА_1 та зареєстрований один у даному господарстві.

Постановою Вижницького районного суду Чернівецької області ОСОБА_2 від 27.12.2018 року визнано винною за ст.173-2 ч.1 КУпАП . Поставною встановлено,що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 15.00 год. перебуваючи по місцю свого проживання в АДРЕСА_1 вчинила словесну суперечку із колишнім чоловіком ОСОБА_1 , під час якого ображала його нецензурною лайкою.

Згідно листа Вижницького ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області від 07.02.2019 року адресованого ОСОБА_1 з приводу пошкодження дерев`яних дверей та пошкодженої стіни рекомендовано звернутися в цивільному порядку до Вижницького районного суду Чернівецької області.

Згідно відповіді Банилівської сільської ради від 14 серпня 2018 року , повідомляє що згідно по господарських книг (1999-2018р.р.) ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 ,1962 р.н. та її син ОСОБА_5 ,2000 р.н. теж проживають біля вищевказаного по господарського номера,без реєстрації по даний час.

Згідно відповіді Банилівської сільської ради від 18 березня 2019 року ОСОБА_2 дійсно проживають на з сином ОСОБА_5 в господарстві ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 без реєстрації. За наявними у Банилівській сільській раді відомостями у гр. ОСОБА_2 на території сільської ради, ніякого житла на праві власності ,чи будь якого іншого житла немає. Згідно даних по господарського обліку ,книги №18 №18,номера об`єкта по господарського обліку 0892-1,сторінки 249 у господарстві ОСОБА_1 числиться тільки один житловий будинок,який він отримав в дар від ОСОБА_4 .. Інших відомостей у сільській раді немає. На даний час ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_5 не проживають у дарованому будинку ОСОБА_4 ,, а проживають у побудованій будівлі біля житлового будинку (по вищевказаній вулиці), яка ніде не зареєстрована. Даний факт підтверджується будівельним паспортом та. дозвільними документами.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, згідно із вимогами статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації.

З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію прававласності особи на це майно.

В постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц Верховний Суд зазначив наступне.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Матеріали справи містять відомості, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхній син ОСОБА_5 не проживають у дарованому будинку ОСОБА_4 , а проживають у побудованій кухні, яка ніде не зареєстрована, тобто є самочинно збудованою будівлею.

Всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач є власником житлової будівлі з якого підлягає виселенню ОСОБА_2 , в житловому будинку,який належить позивачу на праві власності подарований ОСОБА_4 , вона не проживає, даний факт не заперечує і сам позивач , а тому дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла.

Враховуючи те, що у задоволенні позову було відмовлено, у відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 82, 89, 133, 141, 223, 265, 280, 281 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 316, 319, 321, 346, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 109, 116, 150, 156 ЖК УРСР, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житла, -відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Вижницький районний суд до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11 червня 2019 року.

Суддя А. Ю. Кириляк