Справа № 203/2547/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2019 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дикаленко А.В.

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про визнання відомостей недостовірними, визнання вимог неправомірними,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що їй в усному порядку було відмовлено в призначенні щомісячної житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, в звязку з отриманням департаментом соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про наявність в неї (позивачки) заборгованості з оплати послуг за постачання теплової енергії та гарячої води в сумі 15311 грн. 60 коп. На її вимогу відповідачем було надано роздруківку, в якій зазначенні відомості щодо нарахувань за період з жовтня 2002 року по червень 2018 року та заборгованість в сумі 15311 грн. 60 коп. Вважаючи інформацію про наявну заборгованість недостовірною, вона зверталась до відповідача із заявами про перевірку та скасування відомостей про наявну заборгованість, на що відповідач відмовив листом від 23.07.2018 року. З огляду на це, посилаючись на безпідставність нарахування відповідачем заборгованості, що позбавляє її права на отримання житлової субсидії, позивачка просила визнати недостовірними відомості щодо наявності в неї заборгованості по оплаті за постачання теплової енергії та гарячої води в сумі 15311 грн. 60 коп., а також визнати неправомірними вимоги відповідача до неї щодо сплати вказаної заборгованості.

В судовому засідання позивачка та її представник позов підтримали та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у наданому відзиві та поясненнях під час розгляду справи в суді, проти задоволення позову заперечував. В обґрунтування заперечень посилався на те, що позовні вимоги про визнання відомостей недостовірними та вимог неправомірними заявлені у не передбачений законом спосіб та не є належним способом захисту права. Крім того, до початку опалювального сезону 2016-2017 років послуги з постачання теплової енергії надавались Комунальним підприємством «Дніпровські міські теплові мережі». Відповідно до рішення Дніпровської міської ради №23/24 від 19.07.2017 року право вимоги заборгованості за надані послуги було передано Комунальному підприємству «Теплоенерго» Дніпровської міської ради. На підставі вказаного рішення було складено акт №1 від 06.11.2017 року, відповідно до якого підприємством фактично було взято на облік дебіторську заборгованість споживачів. Згідно рахунку, відкритому на імя позивачки обліковується заборгованість в сумі 15311 грн. 52 коп., відсутність якої позивачкою не спростована.

Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є зареєстрованою та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, за якою послуги з теплопостачання надаються Комунальним підприємством «Теплоенерго» Дніпровської міської ради.

На імя позивача відкрито особовий рахунок, за яким станом на кінець на червень 2018 року обліковувалась заборгованість в розмірі 15311 грн. 60 коп.

Звертаючись до суду з позовом позивачка, посилаючись на безпідставність нарахування відповідачем заборгованості, що позбавляє її права на отримання житлової субсидії, просила визнати недостовірними відомості щодо наявності в неї заборгованості по оплаті за постачання теплової енергії та гарячої води в сумі 15311 грн. 60 коп., а також визнати неправомірними вимоги відповідача до неї щодо сплати вказаної заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання равочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Права та обовязки споживачів житлово-комунальних послуг визначені в ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: 1) одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів; 2) без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості; 3) на відшкодування збитків, завданих його майну, шкоди, заподіяної його життю або здоровю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг та незаконного проникнення в належне йому житло (інший обєкт нерухомого майна); 4) на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг; 5) на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості; 6) на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому обєкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг; 7) отримувати від управителя, виконавців комунальних послуг штраф у розмірі, визначеному договорами про надання відповідних житлово-комунальних послуг, за перевищення нормативних строків проведення аварійно-відновних робіт; 8) на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у встановленому законодавством порядку; 9) складати та підписувати акти-претензії у звязку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт; 10) без додаткової оплати отримувати від виконавця відповідної послуги чи іншої уповноваженої на розподіл комунальної послуги особи детальний розрахунок розподілу обсягу спожитих комунальних послуг між споживачами багатоквартирного будинку; 11) без додаткової оплати отримувати інформацію про проведені управителем, виконавцем комунальної послуги нарахування плати за житлово-комунальні послуги (з розподілом за періодами та видами нарахувань) та отримані від споживача платежі; 12) у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води; 13) розірвати договір про надання комунальної послуги, попередивши про це виконавця відповідної комунальної послуги не менш як за два місяці до дати розірвання договору, за умови допуску виконавця для здійснення технічного припинення надання відповідної послуги. Це право не поширюється на договір про постачання теплової енергії, укладений зі споживачами у багатоквартирному будинку, крім випадку розірвання такого договору колективним споживачем.

З огляду на положення ст.16 ЦК України та ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суд вважає, що позовні вимоги позивачки про визнання недостовірними відомостей щодо наявності в неї заборгованості по оплаті за постачання теплової енергії та гарячої води, а також визнання неправомірними вимог відповідача до неї щодо сплати вказаної заборгованості, заявлені у непередбачений законом спосіб.

Крім того, суд враховує, що позивачкою у відповідності до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України не надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували факт заборгованості, що обліковується за її особовим рахунком та свідчили про неправильність чи безпідставність нарахованих до сплати послуг.

Відповідно до положень ЖК України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов?язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року №6-2951цс15.

А тому, судом також відхиляються доводи позивачки щодо відсутності договору про надання послуги між нею та відповідачем, оскільки як зазначила позивачка під час розгляду справи на запитання суду, вона проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, користується послугами, що надаються відповідачем. В звязку з цим, зобовязана своєчасно оплачувати останні, як споживач, не залежно від наявності чи відсутності договірних правовідносин із відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, недоведеними, заявлені у не передбачений законом спосіб та задоволенню не підлягають.

Оскільки позивачку в сил Закону України «Про захист прав поживачів» звільнено від сплати судового збору та в звязку із відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати по справі підлягають компенсації за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.16 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10,11,12,13,76-81,141,223,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про визнання відомостей недостовірними, визнання вимог неправомірними відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 28 березня 2019 року.

Суддя С.Ю.Казак