Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.11.2019 Справа №607/10421/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Дзюбича В.Л.

за участю секретарів судового засідання Зубко О.Я., Нюні Н.А.,

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування квартири та витребування квартири від особи, яка не мала права її відчужувати,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 25.11.2000 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 та витребування вказаної квартири у ОСОБА_2 , який набув її від особи, яка не мала права її відчужувати. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В кінці весни - на початку літа 2013 року від відповідача та його дружини вона дізналась про те, що спірна квартира належить не їй, а відповідачу. Водночас, позивач жодних документів щодо відчуження спірної квартири в користь інших осіб не підписувала і нічого про це не знала. Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , від 25.11.2000 року, укладений нібито між ОСОБА_6 та її покійним чоловіком ОСОБА_7 , посвідчений державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А., повинен бути підписаний представником позивача та прочитаний їй в голос, оскільки позивач є неписьменною, не вміє ні писати, ні читати, проте цього зроблено не було і відмітки нотаріуса про це у спірному договорі відсутні. Крім того, позивач при укладанні спірного договору перебувала у досить похилому віці і на той час дуже погано чула у зв`язку із захворюванням вух, що можуть підтвердити свідки, а тому зазначений договір укладений з порушенням вимог ст.45 Закону України «Про нотаріат» та п.13 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року, яка була чинною на той час, а відтак в силу вимог ст..48 ЦК УРСР, чинного на момент укладення договору є недійсним. Підтвердженням того, що позивач не знала про існування договору дарування від 25.11.2000 року є той факт, що вона надалі продовжувала проживати у своїй квартирі, яка є її єдиними житлом та на протязі дванадцяти років повністю самостійно оплачувала комунальні послуги і станом на 2009 рік проживала та була зареєстрована у квартирі лише вона одна і вважала себе власником квартири. Окрім цього, навесні-влітку 2013 року позивач дізналась про те, що її чоловік ОСОБА_7 11.04.2007 року уклав договір дарування відповідно до якого подарував спірну квартиру своєму синові ОСОБА_2 . Про існування вказаного договору дарування позивачу також нічого не було відомо і її чоловік до своєї смерті про цей факт її не повідомляв. Зважаючи на те, що відповідач набув право власності на спірну квартиру за договором дарування, укладеним із особою, яка не мала права його відчужувати, а тому позивач має право на витребування спірної квартири у ОСОБА_2 . Із врахуванням наведеного просила позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.06.2014 року відкрито провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та витребування майна призначено її до судового розгляду під головування судді Герчаківської О.Я.

Ухвалою суду від 25.06.2014 року вжито заходів забезпечення позову у вказаній справі шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 та заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири до завершення розгляду справи по суті.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 12.02.2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-6623 та витребування квартири за вищевказаною адресою від ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.07.2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.11.2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 12.02.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції та 07.07.2015 року прийнято до свого провадження суддею Стельмащуком П.Г.

Ухвалою суду 21.10.20165 року провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц зупинено до вступу у справу правонаступника чи законного представника позивача ОСОБА_6 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24.03.2016 року провадження у справі відновлено та ухвалою суду від 16.05.2016 року замінено позивача ОСОБА_6 на її процесуального правонаступника ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 04.10.2016 року призначено судово-почеркознавчу експертизу та час проведення якої провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц зупинено.

21.10.2016 року провадження у даній справі відновлено після чого 21.11.2016 року, 17.01.2017 року постановлено ухвали про витребування письмових доказів по справі, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 17.02.2017 року матеріали цивільної справи №607/10421/14-ц повторно направлено в експерту установу для виконання вимог ухвали суду від 04.10.2016 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 03.04.2017 року провадження у справі відновлено у зв`язку із надходженням клопотанням судових експертів про уточнення інформації.

Ухвалою суду від 10.04.2017 року матеріали цивільної справи №607/10421/14-ц повторно надіслано до експертної установи для продовження проведення експертизи згідно ухвали суду від 04.10.2016 року.

16.06.2017 року Тернопільським НДЕКЦ МВС України повернуто суду матеріали цивільної справи №607/10421/14-ц без виконання ухвали суду від 04.10.2016 року у зв`язку із неоплатою призначеної судом експертизи.

У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2017 року зазначену справу передано на розгляд судді Дзюбичу В.Л. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Стельмащука П.Я.

11.12.2017 року позивач ОСОБА_5 подала заяву про доповнення підстав позову, в якій вказала, що Верховним Судом України в ухвалі від 27.04.2016 року у справі №6-372цс16 вказано перелік обставин, які виключають наявність волевиявлення на відчуження майна за договором дарування, зокрема це: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді та сторонній допомозі, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. ОСОБА_8 була неписьменною, після смерті першого чоловіка важко захворіла, у неї загострились хронічні хвороби, погіршився слух, різко впав зір, розвинулась дистрофія правої руки у зв`язку із чим вона потребувала сторонньої допомоги, на момент вчинення спірного договору їй виповнилось 76 років і ОСОБА_7 допомагав їй вирішувати побутові проблеми. На протязі тринадцяти років з моменту вчинення спірного договору ОСОБА_6 продовжувала проживати у спірній квартирі, яку вважала своєю власністю. Будь-якого іншого житла на праві власності ОСОБА_6 не мала, була прописана у квартирі одна і всі комунальні послуги оплачувала сама, при цьому всі абонентські книжки залишалися оформленими на її ім`я і покинула вона квартиру лише після того, як її фактично вигнав звідти відповідач. ОСОБА_7 у спірній квартирі зареєстрований не був і фактичної передачі квартири після укладення договору дарування від 25.11.2000 року новому власнику не відбулось. Відповідно до положень ст.ст.56,234 ЦК УРСР договір дарування вважається укладеним якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем будь-яких дій за договором дарування, а наявна відсутність фактичної передачі нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному, продовження проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору дарування, відсутність реєстрації відповідача у спірному будинку. Таким чином, відсутні обставини, які б підтверджували наявність в позивачки волі на укладання договору дарування від 25.11.2000 року. Враховуючи вищезазначені обставини, спірний договір дарування міг бути укладений ОСОБА_6 лише під впливом помилки щодо правової природи цього договору, прав та обов`язків після його укладення між нею та ОСОБА_7 , а тому наявні всі підстави для визнання вказаного договору недійсним в порядку ст.56 ЦК УРСР. Як вбачається із довідки КЖЕП «Залізничник», договорів обслуговування та надання житлово-комунальних послуг ОСОБА_6 до 2013 року залишалась зареєстрованою у спірній квартирі та повністю оплачувала надані послуги і взагалі не мала підозр, що вона втратила право власності на спірну квартиру, а тому право на позов виникло у неї влітку 2013 року.

Відповідач 09.02.2018 року подав відзив на позов, у якому вказав, що як позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 25.11.2000 року так і підстави позову є безпідставними та нічим не доведені. 19.02.1998 року ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 і ІНФОРМАЦІЯ_2 року змінила дошлюбне прізвище на « ОСОБА_10 ». 25.11.2000 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 належну їй однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4 11.04.2007 року ОСОБА_7 подарував вказану квартиру своєму синові ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер. Враховуючи наведені хронологічні обставини, вбачається, що ОСОБА_6 вступаючи у шлюб, змінюючи прізвище, даруючи квартиру діяла свідомо згідно своєї волі, посвідчуючи документи своїм власноручним підписом. Помилка-це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. У відповідності до ст.229 ЦК України обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, на думку відповідача, позовна вимога про визнання недійсним договору дарування від 25.11.2000 року та витребування майна є безпідставною.

У своїй відповіді на відзив, що надійшла до суду 12.03.2018 року позивач ОСОБА_5 вказала, що відповідач у відзиві на позов наводить положення ЦК України 2003 року щодо правочинів, вчинених під впливом помилки, однак норми даного кодексу застосовуються лише щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2004 року. Жодних доказів того, що ОСОБА_6 підписала і усвідомлювала природу оспорюваного договору дарування житла від 25.11.2000 року відповідачем не наведено. У позовній заяві, доданих заявах та свідченнями свідків доведено, що через свій стан здоров`я та потребу у сторонньому догляді ОСОБА_6 за життя не могла бажати безоплатного відчуження свого єдиного житла. ОСОБА_7 , приховуючи оспорюваний правочин, після 25.11.2000 року не вчинив жодних дій як власник квартири. У свою чергу ОСОБА_6 продовжувала проживати у ній, не знаючи про те, які наслідки може мати для неї договір дарування та сплачувала житлово-комунальні послуги за вказану квартиру протягом дванадцяти років. Згідно первісного позову договір дарування квартири від 25.11.2000 року укладений з порушенням норм чинного на той час законодавства, а саме: ст..48 ЦК УРСР, ст.45 Закону України «Про нотаріат» та п.13 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки ОСОБА_6 була неписемною, не вміла читати, що є підставою для вчинення підпису на спірному договорі представником, а не нею, а сам договір повинен був бути прочитаний їй вголос, однак цього зроблено не було. У матеріалах справи наявні характеристики ТзОВ «ВАТРА-УКР», ЗАТ «Тернопільтурист», відповідь департаменту освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації, які засвідчують той факт, що ОСОБА_6 не мала освіти та потребувала сторонньої допомоги при веденні особистої документації. Допитані у суді свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили, що ОСОБА_6 була неграмотною, не вміла читати та писати, брат навчив її писати літери свого прізвища, а тому сусіди та родичі надавали їй допомогу у прочитанні особистої кореспонденції та газет, після смерті першого чоловіка у неї почалися проблеми зі слухом, вона не мала намірів подарувати свою квартиру і її родичам про договір дарування від 25.11.2000 року нічого не було відомо. Сама ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердила, що вона не підписувала жодного договору, адже не мала будь-якого наміру передавати ОСОБА_7 свою квартиру та вказала, що не ходила з ним до нотаріуса. Вказаними доказами повністю підтверджується той факт, що ОСОБА_6 не вміла читати та писати, а тому не могла самостійно скласти, підписати оспорюваний договір дарування, а зважаючи на похилий вік ОСОБА_6 , її стан здоров`я остання також не могла мати волі до укладення правочину з відчуження квартири, яка була її єдиним житлом, в якому вона постійно проживала. Жодна з наведених відповідачем у відзиві хронологічних обставин не є прямим доказом того, що ОСОБА_6 уміла писати чи читати, мала волю та усвідомлювала відчуження своєї квартири. Натомість незаконність підстави набуття квартири підтверджують подальші дії відповідача щодо неодноразових звернень про позбавлення престарілої ОСОБА_6 права користуватись спірною квартирою. Якщо припустити, що такий правочин міг бути підписаний ОСОБА_6 то лише через не усвідомлення того який це документ, не розуміння його природи та наслідків які він породжує у зв`язку із чим оспорюваний договір дарування підлягає визнанню недійсним. У відзиві відсутні докази, які б спростовували обставини та позовні вимоги чи безпосередньо доводили вказані у ньому доводи. В обґрунтування своїм вимог щодо витребування у відповідача майна позивач посилається на ст.. 388 ЦК України з огляду на правову позицію Верховного Суду України , викладену у постанові від 13.05.2015 року у справі №6-67цс15, в якій зазначено, що права особи, яка вважає себе власником майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, оскільки такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Із врахуванням викладеного позивач вважає, що позовні вимоги є доведеними та підлягають до задоволення у повному обсязі.

Від відповідача 05.04.2018 року надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній вказав, що позовні вимогу про визнання недійсним договору дарування від 25.11.2000 року слід розглядати в порядку ст.48 ЦК УРСР, однак позивач ні у позові, ні у відповіді на відзив не вказує вимогам якого закону не відповідає оспорюваний договір дарування. Посилання позивача не порушення нотаріусом вимог ст.45 Закону України «Про нотаріат» та п.13 Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є припущеннями. Відповідно до п.13 Інструкції якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії неписьменний або сліпий, нотаріус прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Відсутність на оспорюваному договорі відмітки про те, що текст договору був попередньо зачитаний нотаріусом свідчить про те, що особа яка уклала договір була письменна, прочитала вказаний договір та особисто його підписала. Допитані у суді свідки не були присутні під час укладення договору дарування 25.11.2000 року, а тому не змогли підтвердити той факт, що договір не був підписаний особисто ОСОБА_6 , а також засвідчити, що вона це зробила під примусом свого покійного чоловіка ОСОБА_7

11.10.2018 року судом залучено до участі у справі в якості третьої особи Першу тернопільську державну нотаріальну контору.

Ухвалою суду від 08.02.2019 року у цивільній справі №607/10421/14-ц призначено судову почеркознавчу експертизу на час проведення якої провадження у справі зупинено.

02.04.2019 року у зв`язку із надходженням клопотання судового експерта Тернопільського НДЕКЦ МВС України про надання уточненого переліку документів, які містять достовірні зразки почерку та підпису ОСОБА_6 судом відновлено провадження у справі, постановлено ухвалу про надання у розпорядження експерта додаткових документів та повторно направлено матеріали цивільної справи №607/10421/14-ц в експертну установу для виконання вимог ухвали суду від 08.02.2019 року.

17.07.2019 року до суду надійшов висновок експерта №1.1-130/19 від 12.07.2019 року за результатами судової почеркознавчої експертизи у зв`язку із чим провадження у цивільній справі №607/10421/14-ц було відновлено.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав, наведених у позовній заяві, заяві про доповнення підстав позову та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_2 та його представники адвокати Трач В.І., Гудзюк В.Я. у судовому засіданні позов не визнали та просять у його задоволенні відмовити за безпідставністю з мотивів, наведених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

Представник третьої особи Першої Тернопільської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи належно повідомлявся.

Позивач ОСОБА_5 , будучи допитана в якості свідка у судовому засіданні пояснила, що вона з 2008 року перебуває у цивільному шлюбі із ОСОБА_16 , який є племінником ОСОБА_6 та сином її рідного брата. Навесні 2013 року ОСОБА_6 лежала і лікарні, коли виписалась додому за нею доглядала її рідна сестра, однак її другий чоловік ОСОБА_7 не дозволяв, щоб в квартирі знаходились сторонні і сестра змушена була піти. Після цього їм подзвонила сусідка ОСОБА_6 яка повідомила, що ОСОБА_6 знаходиться у поганому стані і потребує допомоги. Коли вони з чоловіком приїхали до ОСОБА_6 , остання була у важкому стані, у неї не працювала одна рука, другу вона не могла підняти, через що не мала змоги самостійно себе обходити, також у неї гноїлося вухо, а тому вона із сином залишилась у квартирі ОСОБА_6 щоб їй допомогти. Квартирантка, яку поселив ОСОБА_2 повідомила останнього про її присутність у квартирі, відповідач дзвонив по телефону, погрожував їй, але вона сказала, що не може залишити ОСОБА_6 саму в такому стані. Близько 2 год. ночі ОСОБА_2 прийшов разом із працівником міліції, стукав у двері, кричав, що він є власником квартири і на прохання працівника міліції вона змушена була залишити квартиру. Оскільки ОСОБА_6 плакала, боялась залишатися сама та була у поганому стані, а тому вона викликала таксі і забрала її до себе додому. Про те, що квартира по АДРЕСА_4 , де жила ОСОБА_6 належить не їй, а відповідачу вони довідались саме в ту ніч, бо відповідач приніс із собою договір дарування. ОСОБА_6 говорила їм, що вона свою квартиру нікому не дарувала і не знала нічого про цей договір. ОСОБА_6 була неграмотна і не вміла читати та писати і не розуміла чому мала комусь дарувати свою квартиру доки вона сама там живе. Після цих подій вони звернулись до нотаріуса, де ОСОБА_6 підтвердила, що не вміє читати і писати. Потім вона звернулась у прокуратуру, проводилась перевірка, ОСОБА_6 допитували, відбирали взірці підпису і вона просто ставила галочки, бо вміла написати лише букву « Г » та палочки і таким чином виконувала підпис « ОСОБА_18 ». Коли померлій приносили пенсію, вона просто ставила галочку, писати свою прізвище « ОСОБА_10 » вона не вміла. З 2013 року ОСОБА_6 проживала у їхній сім`ї, вони з чоловіком її доглядали, а тому остання вчинила заповіт на її ім`я. Вказала, що ОСОБА_6 мала поганий слух, і після того як вони забрали її до себе вона проходила лікування, окулярами померла не користувалась, але на лівому оці у неї була катаракта. Також повідомила, що ОСОБА_7 поселився у квартирі по АДРЕСА_4 як квартирант та проживав там в той час, коли ще був живий перший чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_19 . Після його смерті він залишився проживати у квартирі, ОСОБА_6 не хотіла виганяти його і погодилась укласти з ним шлюб, але наміру дарувати йому своє житло у неї не було. Про те, чи ходила ОСОБА_6 25.11.2000 року разом зі своїм другим чоловіком ОСОБА_7 до нотаріуса їй невідомо, але остання говорила, що цього не робила і квартиру нікому не дарувала, бо неписьменна, і тоді мали б бути свідки того як вона підписувала договір дарування.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні пояснила, що вона в період з 1978 року по 2009 рік працювала головним бухгалтером Тернопільського бюро подорожей та екскурсій із 1983 року була знайома із ОСОБА_6 , яка працювала у даному бюро прибиральницею. ОСОБА_6 була неграмотною людиною, не вміла читати і писати. Її навчили писати лише літери свого прізвища « ОСОБА_18 » і так розписувалась у відомостях про отримання заробітної плати. Накази бюро зачитували їй вголос. Коли видавали заробітну плату, касир перелічувала їй купюри. ОСОБА_6 розповідала, що вона не мала можливості вчитися у дитинстві, вона також добре не чула і з нею потрібно було голосно розмовляти. Її другий чоловік ОСОБА_7 проживав у неї на квартирі в той час, ще коли був живий її перший чоловік ОСОБА_19 , однак після реєстрації другого шлюбу у відомостях бухгалтерії підписів померлої з прізвищем « ОСОБА_10 » не було. Про те, що ОСОБА_6 уклала договір дарування своєї квартири 25.11.2000 року їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_23 у судовому засіданні пояснила, що з 1978 року проживала за адресою АДРЕСА_5 і була знайома з ОСОБА_6 , яка жила по сусідству на бул.Шевченка АДРЕСА_6 . Вказала, що вони спілкувались у дворі, ОСОБА_6 була неграмотна, не вміла читати, часто просила допомогти їй розібратись із квитанціями по оплаті за комунальні послуги, не розуміла, що там пише. Також ОСОБА_6 не вміла рахувати, в магазині сама не рахувала гроші, а просто давала купюри продавцям, щоб вони взяли необхідну суму. ОСОБА_6 сама говорила їй, що неписьменна, бо не мала можливості вчитись. Також у ОСОБА_6 були проблеми зі слухом і вона погано бачила. Про те, що вона комусь подарувала свою квартиру покійна ніколи їй не говорила, але казала, що квартира належить їй. Також їй невідомо про те, чи ходила ОСОБА_6 зі своїм чоловіком ОСОБА_7 до нотаріуса 25.11.2000 року і вона при цьому присутня не була.

Свідок ОСОБА_24 суду пояснила, що вона була знайома і спілкувалася із ОСОБА_6 , оскільки з 1993 року жила по сусідству по АДРЕСА_7 . Вона часто заходила до ОСОБА_6 , допомагала їй купувати продукти, ходила з нею в лікарню. ОСОБА_6 була неписьменна, не вміла читати і писати, погано бачила, не чула і користувалась слуховим апаратом. Вона розповідала, що виросла без матері та не мала змоги вчитися. ОСОБА_6 також не вміла рахувати, просила купувати їй продукти і просто давала гроші, а вона потім приносила їй чеки та роз`яснювала, що скільки коштує. Про договір дарування квартири ОСОБА_6 їй нічого не розповідала, але казала, що хоче залишити квартиру братові. Другого чоловіка померлої- ОСОБА_7 вона зустрічала, але добре не була з ним знайома, не знає чи він допомагав ОСОБА_6 по господарству. Вказала, що вона не знає чи ОСОБА_6 25.11.2000 року ходила до нотаріуса і чи спонукав її ОСОБА_7 до підписання договору дарування квартири.

Свідок ОСОБА_25 у судовому засіданні пояснила, що з 2003 року вона проживала по АДРЕСА_8 і була знайома із ОСОБА_6 , яка жила у сусідньому будинку по АДРЕСА_6 . ОСОБА_6 була неписьменна, часто виходила у двір із квитанціями по оплаті за комунальні послуги, просила прочитати їй, що написано та допомогти заповнити, вона особисто ходила знімати їй показники лічильників і переконана, що ОСОБА_6 не вміла читати. Від знайомих їй відомо, що ОСОБА_6 працювала прибиральницею, в тому числі на ВАТ «Ватра». Про події 25.11.2000 року їй нічого невідомо, і про те, що ОСОБА_6 подарувала свою квартиру вона нічого не знала, остання ніколи не говорила, що хотіла комусь подарувати своє житло.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що вона познайомилась із ОСОБА_6 у 1980-х роках, коли переїхала жити на АДРЕСА_7 . Вони спілкувались як сусіди. Оскільки вона працювала вчителем, то ОСОБА_6 коли почала працювати у турбюро часто заходила до неї, просила допомогти розібратись із документами, заповнити квитанції, записати щось коли була потреба, бо сама вона не вміла читати та писати. Вона одного разу бачила у турбюро, що ОСОБА_6 коли отримувала заробітну плату, замість підпису просто ставила галочку. ОСОБА_6 також погано бачила та мала поганий слух, користувалась слуховим апаратом. Про те, що хоче подарувати комусь свою квартиру ОСОБА_6 їй не говорила, казала, що залишить її тому, хто догляне її до смерті. Також вказала, що після смерті першого чоловіка, другий чоловік ОСОБА_6 забороняв їй виходити в двір, спілкуватись із сусідами, вона його побоювалась. Їй відомо про те, що перший чоловік ОСОБА_6 познайомився із ОСОБА_7 десь у парку чи сквері, той не мав де жити і почав проживати у них. Про договір дарування квартири вона дізналась у 2013 році, коли ОСОБА_2 виганяв ОСОБА_6 із квартири і показував документи, що він є власником квартири.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що він є племінником ОСОБА_6 та перебуває у громадянському шлюбі із позивачем ОСОБА_5 . Вказав, що у 2013 році ОСОБА_6 лікувалась у лікарні, після виписки йому зателефонувала її сусідка, сказала, що тітка перебуває у поганому стані. Коли вони із дружиною приїхали, то ОСОБА_6 була дуже виснажена, у неї були опухлі ноги, рука після операції не працювала, було запалення вуха, вона не могла самостійно себе обходити, вийти в магазин. Дружина із сином залишились в тітки, але близько 1 год. ночі приїхав ОСОБА_2 , привів працівника міліції, сказав, що він є власником квартири, показав договір дарування, попросив залишити квартиру. ОСОБА_6 була шокована, казала, що вона нікому квартиру не дарувала і нічого не писала. Відповідач забрав ключі від квартири і його дружина вночі з ОСОБА_6 приїхала до них додому і останні два роки перед смертю тітка жила у них. Вони її лікували, доглядали, коли вона вже була лежача. ОСОБА_6 написала заповіт на його дружину, бо завжди говорила, що квартиру залишить тому, хто буде за нею доглядати. Він ніколи не чув щоб ОСОБА_6 говорила про те, що хоче комусь подарувати свою квартиру. Вказав, що він часто бував у тітки в гостях, добре знав її першого чоловіка. Йому відомо, що мати ОСОБА_6 рано померла, а батько був сліпим, тому вона як старша сестра доглядала за молодшими дітьми і не мала можливості вчитися, була неписьменна та не вміла читати і рахувати, коли їй приносили пенсію, вона просто ставила галочку. Його батько навчив тітку писати літери свого прізвища « ОСОБА_18 » і більше вона нічого не вміла писати. Крім цього, тітка погано бачила, не чула на одне вухо, на іншому у неї був слуховий апарат. Також йому відомо про те, що перший чоловік тітки- ОСОБА_19 познайомився із ОСОБА_7 , десь на вулиці, той жалівся, що не має де жити і дядько запропонував йому жити у них та допомагати по господарству. Потім тітка говорила, що після смерті чоловіка їй було незручно, що у квартирі живе сторонній чоловік, але вигнати його вона не могла і тому погодилась укласти шлюб із ним, однак чия була ініціатива одружитись йому невідомо. Також він знає про те, що ОСОБА_7 не дозволяв тітці спілкуватись із сусідами, виходити у двір. 25.11.2000 року під час підписання договору дарування він у нотаріуса присутній не був і нічого про це знав, але ОСОБА_6 говорила, що вона ніякого договору не підписувала і квартиру нікому не дарувала.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що її мати з 1987 року проживала за адресою АДРЕСА_9 і там познайомилась із ОСОБА_6 , яка проживала у квартирі АДРЕСА_10 . На той час був ще живий її перший чоловік ОСОБА_26 . ОСОБА_6 була неграмотна, не вміла писати і рахувати, часто приходила до її матері і та заповняла їй всі квитанції, а також ходила оплачувати комунальні послуги замість неї, на її прохання читала чи писала листи. Вона проживала разом із матір`ю, а тому добре знає про ці обставини. ОСОБА_6 взагалі була неписьменна, коли отримувала пенсію, то замість підпису ставила галочку, також у неї був поганий слух, на одне вухо вона не чула зовсім і при розмові з нею всі голосно говорили. Із другим чоловіком померлої- ОСОБА_7 познайомився її перший чоловік - ОСОБА_26 .. ОСОБА_7 залишився без житла і ОСОБА_19 , який був похилого віку, запропонував йому жити у них та допомагати у побуті. Через кілька місяців ОСОБА_26 помер, а ОСОБА_7 почав наполягати, щоб ОСОБА_6 зареєструвала шлюб із ним. Після одруження ОСОБА_7 не дозволяв дружині спілкуватись із сусідами, забирав її пенсію, сам ходив оплачувати за комунальні послуги та в магазин, посварився із братом ОСОБА_6 Покійна кілька разів приходила до її матері заплакана, жалілася на ОСОБА_7 . Також вона ніколи не чула про те, що ОСОБА_6 хотіла подарувати комусь свою квартиру, а говорила, що залишить житло комусь із родичів, хто буде її доглядати до смерті. Після смерті ОСОБА_7 відповідач поселив на спірній квартирі квартирантку, а потім був конфлікт, коли ОСОБА_2 вночі прийшов з працівником міліції, показував договір дарування, говорив, що він є власником квартири, ОСОБА_6 казала, що їй нема куди йти і тоді ОСОБА_5 забрала її до себе додому. До смерті ОСОБА_7 його сина - ОСОБА_2 вона на квартирі у ОСОБА_6 не бачила, він нею не опікувався. Про те, що ОСОБА_6 оформила у нотаріуса договір дарування своєї квартири їй нічого не було відомо і вона про це вперше чує.

Свідок ОСОБА_27 у судовому засіданні дав аналогічні показання що і свідок ОСОБА_14 та підтвердив, що сусідка його тещі ОСОБА_6 була неграмотна, приходила радитись, просила допомоги у заповненні квитанцій на компослуги, приносила читати листи. Вона погано чула і після смерті першого чоловіка одружилась із ОСОБА_7 , який не дозволяв їй спілкуватись із сусідами, вона приходила заплакана, жалілась тещі на чоловіка. Про договір дарування квартири від 25.11.2000 року йому нічого невідомо і ОСОБА_6 ніколи не говорила, що вона ходила до нотаріуса і підписувала якісь документи.

Свідок ОСОБА_28 у судовому засіданні пояснила, що вона є племінницею ОСОБА_6 Тітка була неграмотна, не вміла ні читати ні писати, ходила по сусідах та просила допомогти з квитанціями за компослуги, бо не могла сама порахувати та заповнити їх. Коли був живий її перший чоловік ОСОБА_19 , це все робив він сам. Потім у них в квартирі став проживати ОСОБА_7 , який не мав свого житла, а після смерті ОСОБА_19 він одружився із тіткою. ОСОБА_7 не дозволяв їм спілкуватись із тіткою, телефонувати їй, не пускав її батьків у квартиру, а приблизно в 2012 чи 2013 році його син ОСОБА_2 вигнав ОСОБА_6 із квартири і вона до смерті жила у ОСОБА_5 Тітка ніколи не говорила про те, що хоче подарувати свою квартиру, вона погано чула та мала поганий зір.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, свідків, дослідивши та оцінивши зібрані докази, суд встановив наступні обставини справи.

Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_29 належала на праві власності однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка була успадкована нею після смерті її першого чоловіка ОСОБА_19 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.1997 року, виданого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А., за реєстром №3-3355.

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_29 . Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 16.07.1997 року, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням.

19.02.1998 року ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 та змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_18 » на « ОСОБА_10 », про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане 10.02.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради.

Після реєстрації шлюбу, а саме 08.10.1998 року, ОСОБА_6 звернулась до Управління юстиції із заявою про зміну дошлюбного прізвища « ОСОБА_18 » на прізвище « ОСОБА_10 ». Вказана заява містить підпис заявника.

07.07.1999 року Тернопільським МВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_6 видано паспорт громадянина України НОМЕР_2 , в якому міститься особистий підпис ОСОБА_6

Також особистий підпис ОСОБА_6 міститься в актовому записі про одруження №175 від 19.02.1998 року та заяві про видачу паспорта(форма №1) у зв`язку зі зміною прізвища, поданій 23.03.1999 року.

Відповідно до договору дарування квартири від 25.11.2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-6623, ОСОБА_6 подарувала належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 . У вказаному договорі державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. зазначено, що він підписаний сторонами у її присутності. Особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_6 квартири, що відчужується, перевірено.

Згідно договору дарування від 11.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Бурою Н.О., ОСОБА_7 передав безоплатно у власність ОСОБА_2 , котрий проживає у АДРЕСА_11 , а ОСОБА_2 прийняв у дар належну ОСОБА_7 цілу квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Як вбачається із характеристики №03 від 09 серпня 2013 року, наданої Тернопільським бюро подорожей та екскурсій ЗАТ «Тернопільтурист», ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7, працювала на посаді прибиральниці у Тернопільському бюро подорожей та екскурсій-філія ЗАТ «Тернопільтурист» з 16 січня 1989 року по 30 грудня 1997 року. Освіти, згідно документації в особовій справі, не мала. У веденні особистої документації потребувала додаткової допомоги.

Згідно характеристики, наданої ТзОВ «ВАТРА-УКР», ОСОБА_6 працювала у виробничому об`єднанні «Ватра» з 07 січня 1965 року по 04 січня 1987 року штампувальницею штампувально-зварювального цеху. Освіти згідно документів особової справи не мала. При прочитанні та написанні тексту (заяв) потребувала сторонньої допомоги.

Згідно відповіді від 06 грудня 2013 року №02/6628-10, наданої Департаментом освіти і науки Тернопільської обласної державної адміністрації в справ №607/14719/13-ц, за інформацією відділів освіти, професійно-ехнічних, вищих навчальних закладів області підтвердження факту навчання, персональних даних про освіту ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у начальних закладах області немає.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, що підтверджується лікарською довідкою про причину смерті від 07.10.2008 року.

06.10.2009 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Білою Ю.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем Ѕ частки спадкового майна ОСОБА_7 , що складається із-грошового вкладу з нарахованими на ньому відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігається на рахунку № НОМЕР_3 /512 і ТВБВ №10019/010 філії-Тернопільське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк», які належали померлому ОСОБА_7 на підставі довідки, виданої Філією-Тернопільське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк» від 14.04.2009 року за №24-06/391 є його дружина ОСОБА_6 , котра зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

19.04.2013 року за заявою ОСОБА_6 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0001599 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.

Як вбачається із витягу з кримінального провадження №0001599 від 19.04.2013 року, ОСОБА_6 у своїй заяві повідомила, що у 2000 році ОСОБА_7 нотаріально завірив договір дарування квартири АДРЕСА_1 на себе, хоча вона ніякої згоди на дарування вказаної квартири не надавала і не підписувала жодних документів.

Постановою слідчого СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 07.05.2014 року вищевказане кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу злочину, оскільки в ході досудового слідства не здобуто достатніх доказів про те, що договір дарування квартири від 25.11.2000 року підписаний не ОСОБА_6 , а іншою особою, оскільки у зв`язку із відсутністю вільних взірців підпису ОСОБА_6 за 2000 рік та ОСОБА_7 неможливо встановити даного факту.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції 21.07.2015 року.

У відповідності до заповіту від 24.03.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. за реєстром №387 ОСОБА_6 усе своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося і взагалі все, що буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_5 .

З повідомлення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. №80/01-16 від 30.03.2016 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 20.10.2015 року відкрита спадкова справа за №15 за заявою про прийняття спадщини, яка надійшла від ОСОБА_5 . Наведене підтверджується витягом зі Спадкового реєстру(спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 43433729 від 30.03.2016 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, сторона позивача, доповнивши первинні підстави позову, посилається на те, що договір дарування квартири від 25.11.2000 року укладено всупереч вимог ст.ст.48,56 ЦК УРСР 1963 року та ст. 45 Закону України «Про нотаріат», що були чинними на момент укладення даного правочину, оскільки ОСОБА_6 була неписьменною та не могла сама підписати вказаний договір, а у випадку, якщо спірний договір і був укладений ОСОБА_6 , то це могло бути лише під впливом помилки щодо правової природи цього договору, прав та обов`язків після його укладення між нею та ОСОБА_7 .

Відповідно до п.п.1,4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей кодекс набирає чинності з 01.01.2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки предметом спору є договір дарування, який укладено до набрання чинності ЦК України, а саме 25.11.2000 року, тому вказаний спір підлягає вирішенню на підставі законодавства, яке діяло на час його укладення, тобто на підставі положень ЦК УРСР 1963 року(надалі-ЦК УРСР).

Статтею 243 ЦК УРСР визначено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

У відповідності до ч.ч.1,3 ст.244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей- на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, якою передбачено обов`язок нотаріального посвідчення договору, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 44 ЦК УРСР передбачено, що угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР , а також інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми повинні укладатись у письмовій формі.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписатися, то за його дорученням угоду може підписати інший громадянин. Підпис останнього повинен бути засвідчений організацією, в якій працює або навчається громадянин, що укладає угоду, або житлово-експлуатаційною організацією за місцем йогопроживання, або адміністрацією стаціонарного лікувально-профілактичного закладу, в якому він перебуває на лікуванні, або органом чи службовою особою, що вчиняють нотаріальні дії.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Підставою недійсності договору є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом, саме на момент вчинення договору.

Статтею 56 ЦК УРСР передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення-ст.59 ЦК УРСР.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.45 Закону України «Про нотаріат»(в редакції чинній на момент укладення спірного договору) при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії.

Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

Якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати угоду, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності нотаріуса або іншої посадової особи, яка вчиняє

нотаріальні дії, угоду, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Угоду не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено.

З роз`яснень, викладених у п.п.2,5,11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року(чинної на час укладення спірного договору) вбачається, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав із наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. За правилами ст.48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною третьою ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

В ході судового розгляду справи позивачем не надано і судом не встановлено доказів недійсності договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-6623.

Так, дослідженими судом доказами підтверджується той факт, що ОСОБА_6 у період наближений за часом до укладення спірного договору дарування здійснювала ряд юридичних дій, направлених на набуття для себе цивільних прав, а саме уклала шлюб із ОСОБА_7 , подавала заяви про зміну прізвища у зв`язку із одруженням та отримання паспорта громадянина України, отримувала спадкове майно згідно свідоцтв про право на спадщину, як після смерті першого так і після смерті другого чоловіка, які вимагали знання останньою письмової грамотності.

При цьому, у жодному із зазначених документів відповідальними особами не було зроблено відміток про те, що заявник ОСОБА_6 була неписьменною особою, чи особою, яка в силу своїх фізичних можливостей не могла особисто підписувати документи, а тому підпис від її імені виконано іншими особами.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , а також позивач ОСОБА_5 під час допиту в якості свідка, зазначаючи про те, що ОСОБА_6 була неписьменною, водночас підтвердили, що остання вміла писати літери свого прізвища та саме так розписувалась в особистій документації, чим фактично засвідчили наявність у покійної навичок письма. При цьому, всі допитані у судовому засіданні свідки вказали, що їм нічого невідомо про обставини укладення спірного договору дарування, зокрема чи звертались 25.11.2000 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у Першу тернопільську державну нотаріальну контору з метою укладення вказаного договору.

Твердження позивача про наявність у ОСОБА_6 проблем зі слухом та зором за відсутності відповідних медичних висновків та лікарських заключень за відповідний період часу також не дають підстав стверджувати про те, що ОСОБА_6 внаслідок певних фізичних вад або хвороби була позбавлена можливості особисто підписати договір дарування квартири від 25.11.2000 року.

З висновку, проведеної за клопотанням позивача судової почеркознавчої експертизи №1.1-130/19 від 12.07.2019 року вбачається, що встановити ким, ОСОБА_6 чи іншою особою виконаний підпис у графі «Дарувальник» у примірнику договору дарування квартири від 25.11.2000 року, укладеному між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченому державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 не видалося можливим. У дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що в ході порівняльного дослідження підпису, виконаного від імені ОСОБА_6 у договорі дарування від 25.11.2000 року із наданими на дослідження зразками підпису та почерку ОСОБА_6 встановлено як збіжні так і розбіжні ознаки. За результатами порівняльного дослідження встановлено, що збіжні ознаки нечисленні, інформативна їх значущість невелика, тому сукупність їх недостатня навіть для ймовірного висновку про наявність тотожності. Що стосується розбіжних ознак, то з`ясувати їх походження(чи є вони результатом варіаційності або викривлення почерку, що не проявилася у наданих зразках, або викликані іншими причинами) експерт не може у зв`язку із недостатністю зразків почерку та підписів ОСОБА_6 , які співставні із спірним підписом за транскрипцією та часом написання, а тому надати однозначну оцінку наявним збіжним і розбіжним ознакам та пояснити причини їх виникнення не виявляється можливим.

Вказаний висновок експерта базується на досліджених матеріалах справи, є науково обґрунтованим, мотивованим, та не викликає сумнівів у суду у своїй достовірності.

Позивач ОСОБА_5 11.12.2017 року подала заяву про доповнення підстав позову, в якій вказала на те, що спірний договір дарування міг бути укладений ОСОБА_6 лише під впливом помилки щодо правової природи цього договору та за відсутності реального волевиявлення останньої на відчуження належного їй нерухомого майна.

В результаті подання зазначеної заяви ОСОБА_5 фактично змінила раніше зазначені підстави позову, оскільки вказуючи на те, що спірний договір дарування міг бути укладений ОСОБА_6 під впливом помилки, позивач тим самим визнала той факт, що покійна ОСОБА_6 в силу своїх фізичних можливостей та відповідних навичок письма мала можливість особисто підписати зазначений договір.

Водночас будь-яких доказів того, що ОСОБА_6 на момент укладення договору дарування квартири від 25.11.2000 року не усвідомлювала предмета чи інших істотних умов договору, правових наслідків своїх дій, а її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі і вона не мала наміру на відчуження належної їй квартири на користь свого чоловіка ОСОБА_7 позивачем суду не надано і в ході судового розгляду даної справи не встановлено.

Посилання позивача на те, що після укладення договору дарування від 25.11.2000 року ОСОБА_6 продовжувала проживати та залишалась зареєстрованою у спірній квартирі, а також оплачувала комунальні послуги за житло, а відтак фактичної передачі квартири новому власнику не відбулось, не можуть бути взяті судом до уваги в якості належної підстави для визнання вказаного договору недійсним з підстав укладення його під впливом помилки, а також не є свідченням відсутності волевиявлення останньої на відчуження даного майна в момент укладення договору дарування.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 з 19.02.1998 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 , який проживав разом із нею у квартирі за адресою АДРЕСА_4 ,починаючи з 1997 року та до моменту своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 та вів спільне господарство. Після укладення спірного договору дарування ОСОБА_7 вчиняв юридичні дії, спрямовані на реалізацію свого права власності на отримане в дар від дружини майно,зокрема 11.04.2007 року уклав договір дарування квартири на користь ОСОБА_2 , а відсутність у нього реєстрації у спірній квартирі жодним чином не впливала на його повноваження як власника даного майна та не є свідченням про те, що вказана квартира після укладення договору дарування не вибула з власності ОСОБА_6 .

Відтак судом не встановлено підстав, які вказують на те, що відповідач ОСОБА_2 набув у власність квартиру за адресою АДРЕСА_4 від особи, яка не мала права на відчуження даного майна.

При цьому, за життя первісний позивач ОСОБА_6 підстав позову не змінювала та вимог про визнання недійсним договору дарування квартири від 25.11.2000 року з підстав укладення його під впливом помилки не заявляла.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною 1 ст.82, частиною 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях-ч.6 ст.81 ЦПК України.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-яких інших належних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем суду не надано.

У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» № 4909/04, від 10.02. 2010 року).

З урахуванням наведених обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 25.11.2000 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 та витребування вказаної квартири у ОСОБА_2 , який набув її від особи, яка не мала права її відчужувати слід відмовити за недоведеністю.

В силу вимог ст.141 ЦПК України понесені позивачами судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.321, 401, 402, 403, 404 ЦК України, ст.ст. 98, 99,100 ЗК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Першої Тернопільської державної нотаріальної контори про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 25.11.2000 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А. за реєстром №3-6623 та витребування вказаної квартири у ОСОБА_2 , який набув її від особи, яка не мала права її відчужувати - відмовити.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному п.15.5 Розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає: АДРЕСА_12 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає: АДРЕСА_13 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_6 .

Третя особа: Перша тернопільська державна нотаріальна контора, 4601, м. Тернопіль, вул. Коперніка,1, .

Головуючий суддяВ. Л. Дзюбич