ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року

м.Суми

Справа №554/7928/18

Номер провадження 22-ц/816/5286/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

розглянув у порядку письмового позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 07 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який вона в подальшому уточнила, до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що їй на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаної квартири є відповідач. Позивач вказувала, що відповідач з листопада 2014 року безперервно порушував її право власності, а саме: неодноразово змінював замки вхідних дверей квартири, що унеможливило їй, як власнику, доступ до квартири та позбавив права користування квартирою її дочку ОСОБА_3 з малолітньою онукою ОСОБА_4 , які є членами її сім`ї і яким вона надала право користуватися і проживати у спірній квартирі.

Як зазначила позивач, між нею та ОСОБА_3 був укладений договір про користування майном на оплатній основі. Відповідно до пункту 5 вказаного договору вона гарантовано могла би отримувати відповідну вигоду, тобто дохід у грошовій формі, якби її право власності не було порушено відповідачем, який виселив і позбавив права проживання у квартирі ОСОБА_3 з малолітньою дочкою ОСОБА_4 .

Посилаючись на обставини того, що вона не отримує дохід від передачі у користування майна, що є упущеною вигодою, позивач, зменшивши у заяві від 08 лютого 2019 року розмір позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на її користь упущену вигоду у вигляді збитків у розмірі 7599 грн 79 коп. (а.с. 95).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції невірно визначив предмет позову і предмет доказування у справі, пославшись на відсутність заборгованості з оплати послуг централізованого опалення, так як предметом доказування у даній справі мало бути неправомірність поведінки відповідача, що виразилась у порушенні її права власності, що підтверджується також попередніми судовими рішеннями; наявність шкоди у вигляді упущеної вигоди за неотримання нею доходу від переданого у користування іншим особам житла; та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і завданими їй збитками у вигляді упущеної вигоди. Крім того, на думку позивача, встановивши в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду право її дочки ОСОБА_3 користуватися спірною квартирою незалежно від наявності договірних відносин з позивачкою, суд першої інстанції, тим самим, вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки як особи, яка не була залучена до участі у справі, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Колективного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 18 липня 2005 року житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частини та ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частини, відповідно, на підставі договору купівлі-продажу ВСІ/358235/ від 14 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Фастовець І.В. за № 1160 (а.с. 18).

Згідно з довідкою ЖК «Нафтовик» від 11 квітня 2013 року відповідач ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 , як співвласники квартири АДРЕСА_1 у липні 2005 року надали нотаріально посвідчені дозволи на реєстрацію, внаслідок чого у вищевказаній квартирі була зареєстрована ОСОБА_3 (а.с. 20).

Крім того, за інформацією ЖК «Нафтовик» від 11 квітня 2013 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , як дочка позивача і невістка відповідача з 03 серпня 2005 року та їх онука ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 04 грудня 2010 року (а.с. 19).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Постановлено усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з неправомірно зайнятого житлового приміщення, а саме: з квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права користування та проживання ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 шляхом вселення її ( ОСОБА_3 ) та дитини ( ОСОБА_4 ) до всієї квартири (а.с. 59-61, 63-66).

Як встановлено вказаними судовими рішеннями, у листопаді 2014 року за згодою ОСОБА_2 ОСОБА_6 замінив замки на вхідних дверях до спірної квартири, у зв`язку з чим у грудні 2014 року позивачі не змогли потрапити до жилого приміщення, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Крім того, як зазначено у вказаному судовому рішенні з посиланням на договір найму жилого приміщення від 30 листопада 2014 року ОСОБА_2 передав у тимчасове користування ОСОБА_5 , попередньо не отримавши на це відповідної згоди іншого співвласника житла - ОСОБА_1 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , зокрема, житлову кімнату площею 11,9 кв.м, яка була виділена йому у користування рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 лютого 2012 року, а іншому співвласнику ОСОБА_1 за вказаним рішенням суду у користування було виділено житлову кімнату площею 17,34 кв.м, а підсобні приміщення - у спільне користування співвласників.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зокрема, 05 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір про порядок користування майном, відповідно до пункту 1.1 якого ОСОБА_1 передала у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину квартири АДРЕСА_1 , а саме: житлову кімнату площею 17,34 кв.м (а.с. 16-17).

За вказаним пунктом 1.1 цього договору ОСОБА_1 у 2005 році надала дозвіл ОСОБА_3 на проживання у квартирі і користування підсобними приміщеннями вищевказаної квартири: кухнею - 6,8 кв.м, ванною кімнатою площею 2,6 кв.м, туалетом площею 1,0 кв.м, коридором площею 7,3 кв.м та вбудованою шафою 0,4 кв.м.

Згідно з пунктом 5 цього ж договору сторони домовилися про плату за користування майном, що є предметом регулювання даних договірних правовідносин, та встановлюється у грошовій формі. Розмір плати за користування майном, що сплачуватиме ОСОБА_3 ОСОБА_1 за кожний місяць встановлювався у розмірі нарахувань за послугу з централізованого опалення, що здійснюється помісячно по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому за адресою цієї квартири на ім`я ОСОБА_1 у ПОКВПТТ «Полтаватеплоенерго». Також передбачено, що розмір плати може змінюватися в залежності від зміни цін та тарифів на послуги з централізованого опалення.

За повідомленнями Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» від 12 квітня 2017 року за № 117-Е, від 18 травня 2017 року за № 148-Е та від 25 травня 2018 року за № М-541 заборгованість за послугу з централізованого опалення по особовому рахунку 15-570-38-0, відкритого за адресою: АДРЕСА_2 станом на 01 травня 2018 року була відсутня (а.с. 21, 23, 25).

Обґрунтовуючи розмір позовних вимог, позивач, зменшивши їх розмір, просила стягнути збитки у формі упущеної вигоди за неотриманий нею дохід від передачі в користування належної їй частини жилого приміщення у спірній квартирі за період з 01 жовтня 2015 року по 27 вересня 2018 року у сумі 7599 грн 79 коп. (а.с. 95).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними і допустимими доказами факту понесення нею збитків у формі упущеної вигоди, що полягає у неодержанні доходу, пов`язаного із втратами очікуваного приросту в майні, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Вимогами частини 1, 2 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз наведених норм права дає підстави стверджувати, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Разом із тим, неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник відносин не допустив правопорушення.

При цьому, пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання іншою стороною своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 14 червня 2017 року у справі № 923/2075/15, від 9 грудня 2014 року у справі № 5023/4983/12.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь збитки у формі упущеної вигоди за укладеним між нею та ОСОБА_3 договором про порядок користування майном від 05 грудня 2013 року.

Однак, матеріалами справи доведено, що ще у 2005 році вказана особа набула права користування спірним жилим приміщенням, так як позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 надали нотаріально посвідчені дозволи на реєстрацію та зареєстрували ОСОБА_3 у вказаній квартирі (а.с. 19, 20).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що користувач спірної квартири ОСОБА_3 набула права користування вказаним житлом набагато раніше, ніж за укладеним з позивачкою договором, тому має право користуватися нею незалежно від наявності договірних відносин з позивачкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що дійшовши вказаних висновків, суд першої інстанції, тим самим, вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у даній справі, не заслуговують на увагу колегії суддів, так як рішення суду відповідає вимогам пункту 1 частини 4 статті 265 ЦПК України щодо встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та змісту спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. При цьому, встановивши вказані обставини щодо факту набуття ОСОБА_3 права користування спірною квартирою, суд першої інстанції не вирішував питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не довела належними і допустимими доказами факту понесення нею збитків у вигляді неотриманих доходів від передачі в користування належної їй частини жилого приміщення у спірній квартирі, тобто у формі упущеної вигоди, так як зі змісту укладеного між нею та ОСОБА_3 договору про порядок користування майном від 05 грудня 2013 року вбачається, що сторони домовились про плату за користування майном у розмірі нарахувань за послугу з централізованого опалення, що не може бути визнано доходом у розумінні статті 22 ЦК України, так як є платою за утримання майна. Водночас, в силу вимог статті 322 ЦК України тягар утримання майна покладається на власника, тобто, в даному випадку на позивача, яка зобов`язана утримувати майно, що їй належить, у тому числі сплачувати житлово-комунальні послуги з централізованого опалення.

Отже, встановлений судом правовий характер спірних відносин не свідчить про те, що позивачу заподіяні збитки у вигляді упущеної вигоди.

Також досліджені докази не дають підстав визнати, що позивач мала б реальну можливість отримати вказаний дохід у визначеному неї розмірі і не отримала його саме внаслідок протиправних дій відповідача.

До того ж, позивач не довела, що відсутність заборгованості за послугу з централізованого опалення є наслідком того, що вона здійснювала її виплату чи дочка.

У зв`язку із зазначеним, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно був визначений предмет позову та предмет доказування, так як суд першої інстанції, правильно, повно і всебічно дослідивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, виходячи із ціни позову, судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2019 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

І.В. Орлов