Справа № 630/759/18
Провадження № 2/630/60/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участі секретаря Косенко С.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Люботин Харківської області за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позов ОСОБА_2 в уточненій редакції від 14 січня 2019 року до ОСОБА_3 про зміну способу стягнення аліментів з твердої грошової суми 1000,00 грн. на 1/4 частину від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, -

в с т а н о в и в:

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказувала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, під час якого у них народилася донька. Шлюб між ним було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2013 року.

Визначеного судом розміру аліментів недостатньо для забезпечення повноцінного харчування дитини, яка швидко зростає, та до того ж потребує нового одягу та взуття. Проте вона, ОСОБА_2, проживає сама з дитиною, тому не може влаштуватися на роботу, аби забезпечувати доньку належним чином. Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 19 червня 2017 року було задоволено її позов та стягнуто з відповідача ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. Але в травні 2017 року були внесені зміни до ст.ст. 181-184 СК України, якими визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Від так, визначений судом розмір аліментів не відповідає вимогам закону. До того ж, вона не може самотужки забезпечувати потреби дитини, бо не працює, а відповідач в утриманні дитини участі не приймає. Вартість харчів, дитячого одягу і взуття, ліків збільшується, а розмір аліментів у твердій грошовій сумі залишається не змінним, тому вона прагне зміни спосіб їх стягнення на інший - у виді стягнення аліментів в частині від доходу. У 2017 році вона обрала спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі з тих міркувань, що такий спосіб був більш зручним, бо відповідач мав нестабільний дохід. Але оскільки на даний час відповідач отримує стабільний дохід та регулярно виплачує аліменти, вона бажає отримувати аліменти у виді частки від його доходів.

Ухвалою суду від 30 січня 2019 року будо відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представником відповідача ОСОБА_1 поданий відзив від 04 березня 2019 року, в якому вказував, що твердження позивача ОСОБА_2 про те, що вона є одинокою людиною, а її дитина часто хворіє, суперечать ст. 27 Конвенції про права дитини та ст. 51 Конституції України, а також не підтверджені доказами. Так само позивач не подала суду доказів на підтвердження того, що відповідач має стабільний дохід. Тому, на думку представника відповідача, у задоволенні позову слід відмовити.

Разом з тим, представником відповідача ОСОБА_1 до початку судового розгляду подано суду довідку про прибутки ОСОБА_3 з місця роботи від 21 лютого 2019 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не звилась, раніше подала суду заяву про підтримання позовних вимог та проведення розгляду справи за її відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що заявлені позивачем ОСОБА_2 вимоги не підтверджені належними доказами. Він впевнений, що позивач ОСОБА_2 проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком, який надає їй допомогу. Так само, у позивача є можливість отримувати допомогу від батьків, які працюють та можуть надавати допомогу в утриманні та догляді за дитиною. З іншого боку, відповідач ОСОБА_3 офіційно працює та добросовісно сплачує аліменти, розмір яких наразі дорівнює 50% прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років. Зміна способу стягнення аліментів лише призведе до фактичного зменшення їх розмірі, так як 1/4 частина від заробітку відповідача складатиме лише 855,00 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін суд заслуховує усні пояснення сторін та досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заява по суті справи.

В судовому засіданні, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в справі докази, суд встановлено наступне.

Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 жовтня 2013 року, ухваленого в справі № 642/8507/13, сторони в справі, ОСОБА_2 і ОСОБА_3, перебували в шлюбі з 03 червня 2011 року, який було розірвано вказаним рішенням суду.

Під час шлюбу у сторін 19 грудня 2011 року народилася донька ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим 23 грудня 2011 року Ленінським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Як вбачається з обставин, встановленим заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 19 червня 2017 року, ухваленим в справі № 630/20/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про збільшення розміру аліментів, з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивача на утримання доньки на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2014 року. На підставі рішення суду апеляційної інстанції від 22 червня 2016 року розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача були визначені у розмірі 500,00 грн. щомісяця.

В справі № 630/20/17 предметом розгляду були вимоги ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, які стягуються у твердій грошовій сумі, з 500,00 грн. щомісяця до 1355,00 грн. щомісяця. Але позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково, розмір аліментів збільшений з 500,00 грн. до 1000,00 грн., виходячи з тих підстав, що матеріальний стан відповідача ОСОБА_3 у 2017 році змінився в бік покрашення - він працевлаштувався у ФОП ОСОБА_5, на відміну від матеріального стану у 2016 році, коли він був лише студентом, в той час як позивач ОСОБА_2 не працювала та державну соціальну допомогу на дитину не отримувала.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Ч. 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

В ч. 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). ст. 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов'язаний з'ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров'я.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII ч. 2 ст. 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину, суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у ст. 182 СК України, яким визначався розмір - 30 %).

Таким чином, зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до ст. 192 СК України.

Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, ч. 2 ст. 182 СК України.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Разом з тим, збільшення мінімального розміру аліментів не є підставою для ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів, як і не може бути підставою для відмови в перерахунку розміру аліментів.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 19 червня 2017 року, та стягувати в подальшому аліменти з відповідача у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитинку відповідного віку, посилаючись на неспроможність самостійно забезпечувати потреби дитини через відсутність роботи, зміну законодавства щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину, та наявність у відповідача стабільного доходу.

Так, з поданої представником відповідача довідки № 8 від 21 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 працює на посаді кухаря у ФОП ОСОБА_5 та отримує заробітну плату у мінімальному розмірі 4173,00 грн., що відповідає вимогам ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік».

Але позивач ОСОБА_2, вказуючи на наявність у відповідача стабільного доходу, не врахувала той факт, що відомості про працевлаштування відповідача ОСОБА_3 у ФОП ОСОБА_5 та отримання ним доходу були враховані судом під час попереднього судового розгляду в справі № 630/20/17 як підстава для збільшення розміру аліментів з 500,00 грн. до 1000,00 грн. Від так цей доказ не можна вважати таким, що достовірно та в достатній мірі підтверджує покращення матеріального стану платника аліментів, а інших доказів, які це підтверджували, позивач суду не надала.

Разом з цим, матеріальний стан позивача ОСОБА_2 та відсутність у неї роботи чи інших джерел доходів також були враховані судом під час попереднього судового розгляду в справі № 630/20/17. Але в межах розгляду даної справи позивачем не надані докази, які б вказувати на те, що її матеріальний стан на теперішній час суттєво погіршився у порівнянні з 2017 роком.

За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача належними і допустимими доказами, тому в їх задоволенні слід відмовити.

В той же час, аналіз зміст позову ОСОБА_2 свідчить про її прагнення шляхом зміни способу стягнення аліментів домогтися збільшення їх розміру. Але, наразі, це фактично позбавлено сенсу, оскільки аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн. перевищують аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітної плати відповідача, які обраховуються після утримання податків та обов'язкових зборів, що дорівнюватиме приблизно 856,00 грн. До того ж, позивач може скористатися передбаченим для неї ч. 2 ст. 184 СК України правом на щорічну індексації розміру аліментів, що є законодавчим засобом захисту доходів громадян від знецінення внаслідок інфляції.

Керуючись ст.ст. 180, 182, 192 СК України, ст.ст. 10-13, 81, 82, 141, 263, 265, 274, 279 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 27 березня 2019 року.

Суддя О. О. Малихін