ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5922/19 Справа № 177/1469/17 Суддя у 1-й інстанції - Суботіна С. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства «УкрСиббанк»,

на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про визнання недійсним іпотечного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить відповідачам.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 1.3 якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 11 194,00 доларів США, зі сплатою 12,5% річних за користування кредитом, кінцевим строком повернення не пізніше 05 липня 2027. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_4 передав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті за вказаним кредитним договором залишилася заборгованість у розмірі 8 105, 74 доларів США. Позивач посилаєсять, що 04 липня2017 стало відомо, що за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано право власності на предмет іпотеки в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з чим позивачем пред`явлено до суду позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. Посилаючись на відсутність домовленості між сторонами щодо ціни предмета іпотеки, просив суд здійснити оцінку предмета іпотеки, для визначення його ринкової вартості, з метою продажу з прилюдних торгів.

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічними позовними вимогами до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним іпотечного договору. Вимоги обгрунтовані тим, що її чоловік ОСОБА_4 уклав договір споживчого кредиту з ПАТ «УкрСибанк», в забезпечення якого уклав договір іпотеки, предметом якого стало майно, що набуте в період їх шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя, а саме АДРЕСА_1 . Про існування кредитного договору та договору іпотеки їй не було відомо, згоди щодо передачі спільного майна в іпотеку вона не надавала. Після смерті ОСОБА_4 , вона як поручитель чоловіка за іншим кредитним договором, та як спадкоємець, через декілька днів після смерті чоловіка, виконала свій обов`язок щодо повідомлення ПАТ «УкрСиббанк» про смерть ОСОБА_4 , надавши йому копію свідоцтва про смерть. При цьому, кожен із сторін іпотечного договору, а саме ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк», при укладенні іпотечного договору діяли недобросовісно, оскільки ОСОБА_4 не повідомив про факт перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , та відповідно про те, що предмет іпотеки є їх спільною сумісною власністю, а ПАТ «УкрСиббанк» володіючи інформацію про наявність іншого кредитного договору з ОСОБА_4 від 23 листопада 2006 року, за яким ОСОБА_2 , як дружина ОСОБА_4 виступила поручителем, не звернув уваги на вказаний факт та допустив укладення іпотечного договору без її згоди. У зв`язку з чим, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просила суд визнати договір іпотеки від 06. липня 2007 року недійсним, як такий, що укладений відносно об`єкта спільної сумісної власності подружжя, без згоди дружини.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2019 року відмовлено в задоволені позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк», зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір № 0-З від 06 липня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ «УкрСиббанк», подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог банку та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві та запереченнях на зустрічну позовну заяву.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

За умовами вказаного договору банк надав ОСОБА_4 кредит в іноземній валюті в сумі 11 194,00 доларів США на строк до 05 липня 2027, а ОСОБА_4 зобов`язався належним чином використовувати кредит та повернути його в обумовлений строк, відповідно до встановленого графіку, сплативши суму кредиту, проценти та комісії банку на умовах визначених договором (п. 1.1 Договору).

Згідно з п. 1.4 Договору, кредит надавався для особистих потреб ОСОБА_4 , а саме на придбання домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт надання кредиту ОСОБА_4 підтверджується випискою та кредитовими документами по рахунку.

Між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 30 лютого 2009 року та 14 січня 2010 відповідно, укладено додаткові угоди до договору, якими змінено строки сплати відсотків за кредитом та графік погашення заборгованості.

Відповідно до п.2.1 кредитного Договору, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк», у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором, банком приймається застава нерухомості, а саме: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та порука громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Як слідує з договору купівлі-продажу домоволодіння від 06 липня 2007 року, наявного в матеріалах нотаріальної справи щодо посвідчення договору іпотеки від 06 липня 2007 року, ОСОБА_4 використав кредитні кошти за призначенням, придбавши домоволодіння АДРЕСА_1 . Як слідує з п.3 вказаного договору, саме отриману від АКІБ «УкрСиббанк» суму в розмірі 11 194,00 доларів США, ОСОБА_4 зобов`язався передати продавцю.

Факт передання вказаного будинку у власність ОСОБА_4 підтверджується актом приймання-передачі від 06 липня 2007 року та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, в якому міститься запис про реєстрацію 13 липня 2007 року за ОСОБА_4 права власності на вище вказаний будинок.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_4 придбав спірне домоволодіння за кредитні кошти отриманні за договором укладеним з АКІБ «УкрСиббанк», також в рахунок забезпечення зобов`язань за кредитним договором позичальником було надано банку в іпотеку вказане домоволодіння. Виходячи з того, що предмет іпотеки було придбано за кошти отримані за кредитним договором та придбано в інтересах сім`ї, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність згоди ОСОБА_2 на укладання іпотечного договору не може бути підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

З матеріалів кредитного досьє ОСОБА_4 вбачається, що на час укладання спірного іпотечного договору позичальник надав паспорт, копія якого наявна в матеріалах справи, з якого слідує, що його шлюб з ОСОБА_2 розірвано 19 червня 2007 року, з проведенням реєстрації розірвання шлюбу Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 971. Таким чином, на час укладання іпотечного договору банк та нотаріус, який посвідчував даний правочин, були обізнані про те, що позичальник не перебуває у шлюбі, тому отримувати згоду другого з подружжя необхідності не було, що виключає недобросовісність дій при укладанні спірного договору.

Дослідивши наведені обставини та надані сторонами докази, колегія суддів приходить до висновку, що відсутність згоди ОСОБА_2 сама по собі не може бути підставою для визнання іпотечного договору, укладеного ОСОБА_4 без її згоди, недійсним. За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог Ат Укрсиббанк колегія суддів виходить з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Станом на дату його смерті заборгованість за наданим кредитом від 06 липня 2007 року склала 8 105, 74 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Як слідує з матеріалів спадкової справи, що заведена після смерті ОСОБА_4 , спадщину, яка відкрилася після його смерті прийняли дружина, ОСОБА_2 та їх неповнолітній син, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Матеріали спадкової справи ОСОБА_4 містять вимогу АТ «УкрСиббанк» до спадкоємців ОСОБА_4 щодо погашення заборгованості за кредитом від 06 липня 2007 № 0, яка датована 12 червня 2012 та надіслана на адресу Криворізької районної державної нотаріальної контори.

З даної вимоги вбачається, що банком було надано спадкоємцям строк протягом 30 календарних днів, з моменту отримання даної вимоги, виконати кредитні зобов`язання. Однак, на час розгляду даної справи кредитні зобов`язання виконані не були.

Виходячи з наведеного АТ «УкрСиббанк» починаючи з червня 2012 року було відомо про відкриття спадкової справи після смерті позичальника ОСОБА_4 , проте з позовними вимогами до спадкоємців банк звернувся лише у серпні 2017 року.

Статтею 256 ЦК України передбачено поняття позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність складає три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Представником відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог ПАТ «УкрСиббанк». На необхідність застосування позовної давності, як на одну із підстав для відмови у первісному позові, ОСОБА_2 вказала і у зустрічному позові.

Як слідує з матеріалів справи ПАТ «УкрСиббанк» 03 вересня 2012 року повідомлялося нотаріусом про факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та про спадкоємців на ім`я яких видаються свідоцтва про право на спадщину. Більш того, Банк надавав згоду на видачу свідоцтв.

Пред`явивши 12 грудня 2012 року через нотаріуса вимогу до спадкоємців ОСОБА_4 , та не отримавши від останніх виконання зобов`язання відповідно до ст. 1282 ЦК України, ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до спадкоємців ОСОБА_4 лише 14 серпня 2017 року, тобто з пропуском визначеного законом строку позовної давності.

Твердження ПАТ «УкрСиббанк» щодо того, що він дізнався про реєстрацію за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на спірне майно, як за спадкоємцями ОСОБА_4 , лише 04 липня 2017 року, а тому звернувся до суду в межах визначеного законом строку позовної давності, колегі суддів не може прийняти до уваги, оскільки початок перебігу строку позовної давності не пов`язується з момент реєстрації за відповідачами права власності на спадкове майно. Банк довідався про порушення свого права в 2012 році, не одержавши задоволення його вимоги від спадкоємців.

У зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем АТ «УкрСиббанк» пропущено строк позовної давності для пред`явлення позову до спадкоємців ОСОБА_4 .

За таких обставин заявлені позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» не підлягають задоволенню, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності для їх пред`явлення до спадкомців.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2019 року скасувати.

В задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «УкрСиббанк» - відмовити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров