ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 760/1409/15-ц

провадження № 61-19043св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура міста Києва,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року, ухвалене у складі судді Букіної О. М., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 квітня 2004 року старшим слідчим прокуратури Солом'янського району м. Києва в рамках кримінального провадження № 59-0697 щодо нього була порушена кримінальна справа за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК України.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року його засуджено за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК України, до чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки та на підставі статті 54 КК України позбавлено спеціального звання - «капітан міліції», а також стягнено на користь потерпілого 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди. Вирок залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 липня 2012 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 січня 2013 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 липня 2012 року скасовано, справу направлено прокурору Солом'янського району м. Києва для додаткового розслідування, запобіжний захід змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено позивача з-під варти в залі суду.

У подальшому 12 червня 2014 року кримінальне провадження № 0000112 закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК України, запобіжний захід скасовано.

Посилаючись на те, що він незаконно перебував під слідством та судом з 20 квітня 2004 року по 12 червня 2014 року, тобто протягом 121 місяці та 23 днів, при цьому під вартою - з 13 грудня 2011 року по 24 січня 2013 року, тобто 13 місяців і 11 днів, на підписці про невиїзд - з 20 квітня 2004 року по 13 грудня 2011 року та з 24 січня 2013 року по 12 червня 2014 року, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на свою користь 1 044 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Окрім того, ОСОБА_4 просив стягнути майнову шкоду, завдану незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, у розмірі 37 715,20 грн, як заробітну плату, яку він недоотримав через відсторонення від роботи у період з 1 січня 2012 року по 24 січня 2013 року.

Також просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України судові витрати у розмірі 6 468 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року позов до Державної казначейської служби задоволено.

Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 1 044 000 грн та 37 715,20 грн втраченого заробітку.

У задоволенні позову до прокуратури міста Києва відмовлено.

Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 витрати з оплати судової експертизи у розмірі 6 468 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із його доведеності і обґрунтованості.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києвавід 20 березня 2017 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості підстав позову.

У квітні 2017 року заступник прокурора м. Києва подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва посилається на неповне дослідження судами обставин справи і ненадання їм належної правової оцінки, що призвело до помилкових висновків про задоволення позову, суди не врахували, що висновок судової психолого-психіатричної експертизи щодо розміру відшкодування моральних страждань є явно завищений, а рішення суду про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 044 000 грн не відповідає засадам розумності та справедливості; суд не врахував, що порядок стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи передбачено статтею 12 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та позивачем такого порядку не дотримано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та зупинено виконання рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що суди всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відшкодування спричиненої йому діями відповідача моральної та майнової шкоди.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 обіймав посаду начальника відділу карного розшуку Солом?янського РУ ГУ МВС України в м. Києві. 20 квітня 2004 року щодо нього порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК України.

Цього ж дня ОСОБА_4 притягнуто як обвинуваченого та обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд, відсторонено від виконання службових обов'язків.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2005 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на два роки, із звільненням від призначеного покарання з випробуванням на два роки.

13 лютого 2006 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 серпня 2005 року скасовано, справу направлено до прокуратури Солом'янського району м. Києва для проведення додаткового розслідування.

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки. Запобіжний захід змінено з підписки про невиїзд на взяття під варту.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 липня 2012 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ 24 січня 2013 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 липня 2012 року скасовано, справу направлено прокурору Солом'янського району м. Києва для додаткового розслідування. Запобіжний захід змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

12 червня 2014 року кримінальне провадження № 0000112 закрито у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, запобіжний захід скасовано.

Таким чином, судами встановлено, що ОСОБА_4 перебував під слідством та судом з 20 квітня 2004 року по 12 червня 2014 року протягом 121 місяця та 23 днів.

Під вартою ОСОБА_4 перебував з 13 грудня 2011 року по 24 січня 2013 року, тобто 13 місяців і 11 днів.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції на час порушення кримінальної справи) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Згідно з частиною третьою статті 13 цього Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Касаційний суд погоджується з висновками судів про те, що закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4 у зв'язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, є передбаченою пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).

При вирішенні питання щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_4, суд врахував висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної судової психологічної експертизи № 9875/15-61 від 7 грудня 2015 року, за яким рекомендаційний розмір грошового відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_4 незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, з урахуванням психологічних коефіцієнтів складає 720 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду.

Висновок судової експертизи містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань.

З огляду на встановлені обставини справи (особа перебувала під слідством та судом понад 121 місяць) та висновок експертизи, доводи, викладені в касаційній скарзі, про невідповідність розміру моральної шкоди засадам розумності та справедливості, не можна визнати обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, від 12 липня 2007 року), у зв'язку з чим доводи касаційної скарги щодо невірного визначення судами розміру моральної шкоди суд відхиляє.

На спростування висновку експерта, з якого виходив суд першої інстанції при визначені суми, яка підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди, прокуратура м. Києва будь-яких доказів не надала, про призначення іншої експертизи не просила.

Враховуючи принцип змагальності, що полягає у доведенні кожною стороною обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суди, додержуючись вимог закону, правильно визначили суму, яка підлягає стягненню у відшкодування моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про недотримання позивачем порядку стягнення недоотриманого грошового забезпечення через відсторонення від посади, касаційний суд відхиляє та виходить з такого.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відповідно до статті 12 цього ж Закону розмір відшкодування шкоди, зазначеної у пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди, громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 11 цього ж Закону, у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до пункту 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 4 березня 1996 року, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи - в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення.

Суд першої інстанції встановив, що 12 березня 2016 року позивач звертався до прокуратури м. Києва з клопотаннями, в яких просив роз'яснити порядок звернення за відшкодуванням втраченого заробітку, сплачених штрафів, сум за надання юридичної допомоги та інше.

У відповідь на дані клопотання позивач отримав лист від прокуратури м. Києва, зі змісту якого вбачається, що після набуття чинності новим КПК України 20 листопада 2012 року досудове розслідування здійснюється в рамках кримінальних проваджень, а не кримінальних справ, а тому нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не врегульовано питання щодо направлення повідомлення із роз'ясненням порядку відшкодування шкоди та поновлення порушених прав в разі закриття кримінальних проваджень, відповідно до вимог КПК України.

Ухвалою Печерського районного суду м Києва від 14 квітня 2016 року у справі № 757/12187/16-к зобов'язано посадових осіб прокуратури м. Києва направити ОСОБА_4 повідомлення, в якому роз'яснити, до яких органів і протягом якого терміну необхідно звернутися за відшкодуванням втраченого заробітку, сплачених штрафів, сум за надання юридичної допомоги та інше, за формою, встановленою в додатку до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Станом на час розгляду справи вказана ухвала Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/12187/16-к не виконана.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановили, що стосовно ОСОБА_4 не виконано передбаченого статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»обов'язку роз'яснення порядку поновлення порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для відмови у захисті порушеного права.

Оскільки закон не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення з відповідною позовною заявою.

Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов'язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. ЕСПЛ наголосив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Отже, вирішуючи спір в цій частині, суди дійшли правильного висновку про те, що саме з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню втрачений заробіток за період з 1 січня 2012 року по 24 січня 2013 року у розмірі 37 715,20 грн, підставність стягнення якого підтверджена дослідженими судами доказами і заявником не спростована.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За наведених обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення без задоволення касаційної скарги, а оскаржуваних судових рішень без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 листопада 2016 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О.Кузнєцов

С. О.Погрібний

О. В.Ступак