ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/670/19 Справа № 205/6879/15-ц Головуючий у першій інстанції: Федченко В.М. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2019 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Вітько Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма - "Блок", про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 17 березня 2008 року між ним та ТОВ «НВП «Блок» було укладено договір про спільну діяльність, за умови якого ним було профінансовано будівництво будівлі виробничого призначення, а саме складу, за адресою по АДРЕСА_1 . Згідно вказаного договору, після закінчення будівництва, право власності на об`єкт нерухомості переходить до позивача. Однак, ОСОБА_1 , який на той час входив до акціонерів ТОВ «НВП «Блок», оформив право власності на спірне майно за собою. На підставі п. 8.1.1. вищезазначеного договору право власності на новостворену будівлі закріплюється за позивачем, фінансування робіт та матеріали для будівництва приміщень складу було здійснено ОСОБА_3 . Тому позивач просив визнати за ним право власності на склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв.м., рампа літ. X загальною площею 29,0 кв. м., вартову літ. Ц загальною площею 20,1 кв.м. та стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року, з врахуванням ухвали цього ж суду від 22 червня 2018 року про виправлення описки, позов задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності на склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв.м., рампа літ. X загальною площею 29,0 кв. м., вартову літ. Ц загальною площею 20,1 кв.м.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн. (а.с. 35-36, 161).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування номр матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного заочного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою позивача на аркуші справи 203, а також розміщенням оголошень про слухання справи на веб-сайті судової влади (а.с. 205, 206).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скаргиі заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування заочного рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 надано копію договору про спільну діяльність, укладеного 17 березня 2008 рокуміж ним та ТОВ «НВП «Блок», відповідно до якого сторони за цим договором зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та коштів, які належать сторонам на відповідних правових засадах, спільно здійснювати для досягнення спільної господарської мети по будівництву нових приміщень виробничого призначення за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 7-10).

У пункті п. 6.1 договору про спільну діяльність від 17 березня 2008 року визначено, що внески та частки сторін визначаються наступним чином: ОСОБА_3 надає фінансування та будівель матеріали для ведення будівництва; ТОВ «Науково-Виробниче підприємство «Блок» надає обладнання та відповідних спеціалістів для ведення будівництва.

Згідно п. 8.1.1. вищевказаного договору, після закінчення будівництва право власності на приміщення розподіляються наступним чином: ОСОБА_3 являється власником 100% будівлі; ТОВ «НВП «Блок» являється користувачем приміщення на протязі семи років.

За змістом ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 вказаної вище статті, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положеннями частини 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України).

За змістом ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

В розумінні положень статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Згідно ч. 1ст. 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові.

Відповідно до ч. 2 ст. 1131 ЦК України, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Частиною 1 статті 1139 ЦК України визначено, що прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.

Встановлено, що ні місцевому суду, ні апеляційному суду не представлено доказів, що відповідають положенням ст.ст. 58, 59 ЦПК України в редакції, що діяла по 14.12.2017 року, ст.ст. 77 - 79 ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, на підтвердження факту виконання умов вищевказаного договору від 17.03.2008 року.

Представлена суду копія договору про спільну діяльність, укладеного 17 березня 2008 рокуміж ОСОБА_3 та ТОВ «НВП «Блок», не є підтвердженням наявності у позивача права власності на нерухоме майно - склад по АДРЕСА_1 , а також необхідність визнання на нього права власності в судовому порядку, без здійснення всіх необхідних дозвільних процедур.

Суду не представлені докази введення спірної споруди по АДРЕСА_1 , з відповідними технічними характеристиками, в експлуатацію; відведення у передбаченому діючим законодавством порядку земельної ділянки для будівництва зазначеного об"єкту.

Позивачем також не надано доказів наявності у нього права здійснення будівельних робіт на відповідній земельній ділянці по по АДРЕСА_1 .

Необхідно також зауважити, що оскаржуваним рішенням визнано за позивачем право власності на склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв.м., рампа літ. X загальною площею 29,0 кв. м., вартову літ. Ц загальною площею 20,1 кв.м., без зазначення адреси місцезнаходження нерухомого майна.

Враховуючи, що відсутня дозвільна документація, місцевим судом безпідставно не було вирішено питання щодо залучення до участі у справі, зокрема, Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради та органу уповноваженого на здійснення реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно наданої позивачем копію договору про спільну діяльність, укладеного 17 березня 2008 рокуміж ОСОБА_3 та ТОВ «НВП «Блок», ОСОБА_1 не являється стороною вказаних позивачем договірних правовідносин, тобто не є належним відповідачем за позовом, що пред"явлений у даній справі.

Колегія наголошує, що доказів на підтвердження своєї позиції ОСОБА_3 суду не представлено, клопотань про витребування відповідних доказів судом, призначення судової експертизи - не заявлено, що стверджується письмовими матеріалами справи.

Враховуючи наведене, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно - склад по АДРЕСА_1 (Дніпропетровськ).

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, з ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір на користь ОСОБА_1 у розмірі 6919,00 грн., сплачений останнім при подачі апеляційної скарги (а.с. 140).

Крім того, враховуючи ціну позову (згідно змісту позовної заяви) в сумі 627803,69 грн., ставки судового збору, в редакції від 01.09.2015 року, які діяли на час подачі позовної заяви 14.09.2015 року; приймаючи до уваги, що позивач сплатив лише 3654,00 грн. судового збору, з ОСОБА_3 необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 2436,00 грн., адже загальна сума судового збору, що підлягала сплаті при подачі позову становить 6090,00 грн. (5 розмірів мінімальної заробітної плати, станом на 01.01.2015 року 1218,00 грн. х 5).

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 6919 (шість тисяч дев`ятсот дев`ятнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в сумі 2436 (дві тисячі чотириста тридцять шість) грн. 00коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді