ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 623/3438/19

провадження № 22-ц/818/5340/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області про стягнення шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Балаклійського районного суду Харківської області від 27 вересня 2019 року, постановлену під головуванням судді Тімонової В.М., в місті Балаклія Харківської області, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області про стягнення шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади.

Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 27 вересня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за вищевказаним позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що відсутні підстави для відмови у відкритті провадження у справі за його позовом. Позивач зазначає, що незаконне рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15.04.2019 року порушило його цивільні права та завдало моральної шкоди. Правовою підставою, що регулює спірні правовідносини є стаття 23 ЦК України. Тому ОСОБА_1 вважає, що справа за вказаним позовом підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом позовних вимог є відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, проте ці вимоги пред`явлені не з підстав ст. 1176 ЦК України. Натомість у разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду) або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з статтею 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що у серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області про стягнення шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади.

Як на підставу позовних вимог, позивач посилався на те, що 23 липня 2019 року Харківський апеляційний суд скасував судове рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15.04.2019 року по справі за його позовом. Зазначає, що незаконне рішення суду першої інстанції від 15.04.2019 року спричинило йому моральних страждань. Тому на підставі вимог ст. 56 Конституції України, ст. 15, ст. 16, ст. 23 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд відшкодувати йому моральну шкоду та стягнути з відповідача 1 000 грн.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем у справі є Ізюмський міськрайонний суд Харківської області.

Разом з тим за заподіяну особі шкоду у спірних правовідносинах відповідає не суд, а держава.

Суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Належним відповідачем у даному спорі може бути лише держава, а не суд (суддя), який діє від імені держави та виконує покладені на них державою функції правосуддя.

Таким чином, спір не носить цивільно-правовий характер, що виключає можливість вирішення його у порядку ЦПК України.

Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року № 6-3139цс17.

Організація судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ч. 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

З вищевикладеного вбачається, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно.

Європейський суд з прав людини зауважив, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України, № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року).

Крім того з аналізу положень статей 1174, 1176 ЦК України убачається, що відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду покладається на державу, а не на суд, що в свою чергу свідчить про недопустимість суду бути відповідачем у цивільній справі.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 16.01.2018 року по справі № 454/1008/16-ц.

Висновок суду першої інстанції про те, що наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області про стягнення шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, - відповідає вимогам закону, оскільки вказаний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Балаклійського районного суду Харківської області від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 04.12.2019 року.