Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

місто Київ

справа № 520/7586/14-ц

провадження № 61-6823св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Перший Київський відділ ДВС Одеського міського управління юстиції, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року у складі судді Луняченка В. О. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2016 року у складі колегії суддів: Парапана В. Ф., Панасенкова В. О., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Першого Київського відділу ДВС Одеського міського управління юстиції (далі - Відділ ДВС), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (далі - Казначейська служба), у якому просив шляхом списання коштів Казначейською службою у межах відповідних бюджетних призначень з рахунків Відділу ДВС, а у разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, стягнути грошові кошти у розмірі 75 059, 52 грн, з яких: майнова шкода у вигляді інфляційних витрат - 5 029, 76 грн; майнова шкода за неправомірне користування грошовими коштами у розмірі 3, 00 % річних - 15 029, 76 грн та моральна шкода у сумі 45 000, 00 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 04 травня 2012 року Приватним підприємством «Нива-В.Ш.» (далі - ПП «Нива-В.Ш.») проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Переможцем торгів оголошено ОСОБА_1 , який 04 травня 2012 року вніс на депозитний рахунок Відділу ДВС грошові кошти за придбану ним на прилюдних торгах квартиру у розмірі 263 653, 00 грн. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2013 року визнано дії державного виконавця щодо підготовки та проведення прилюдних торгів неправомірними. Прилюдні торги з реалізації нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , результати яких оформлені протоколом від 04 травня 2012 року № 16121556-8, визнано недійсними. Скасовано акт № 16121556-8 про виконання робіт з реалізації предмета іпотеки. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2013 року у частині визнання недійсним звіту про оцінку зазначеного нерухомого майна, складеного 26 жовтня 2011 року, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові в цій частині відмовлено. ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до ВДВС Одеського міського управління юстиції з вимогою повернути йому кошти у розмірі 263 653, 00 грн, перераховані ним на депозитний рахунок державної виконавчої служби, у зв`язку із придбанням квартири на прилюдних торгах, що визнані судом недійсними. 07 травня 2014 року Казначейська служба повернула ОСОБА_1 зазначені грошові кошти.

Отже, посилаючись на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, дії державного виконавця щодо підготовки та проведення прилюдних торгів визнано неправомірними, позивач на підставі статей 1166, 1167, 1173 ЦК України просив задовольнити позов.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні внаслідок його необґрунтованості та безпідставності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Відділу ДВС на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету майнову шкоду у розмірі 18 795, 72 грн та відшкодовано моральну шкоду у розмірі 1 000, 00 грн. В іншій частині позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що утримання грошових коштів позивача в період з 04 травня 2012 року (проведення прилюдних торгів) до 27 грудня 2013 року (поновлення виконавчого провадження) є правомірним, а тому дійшов висновку, що за цей період стягнення майнової та моральної шкоди необхідно відмовити. Суд першої інстанції також дійшов висновку, що зобов`язання повернути кошти, отримані в результаті сплати позивачем вартості квартири на прилюдних торгах 04 травня 2012 року у розмірі 250 496, 72 грн виникли у відповідача з моменту поновлення виконавчого провадження 27 грудня 2013 року і до моменту фактичного отримання коштів позивачем 07 травня 2014 року, з урахуванням індексу інфляції - 1, 064, останньому було заподіяні збитки на суму 16 078, 00 грн, які підлягають стягненню з Відділу ДВС, незалежно від його вини. За прострочення грошового зобов`язання в період часу з 27 грудня 2013 року до 07 травня 2014 року відповідач також повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 717, 72 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, касаційний суд керувався тим, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин справи, не визначив характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягала застосуванню.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету майнової шкоди у розмірі 18 795, 72 грн скасовано, у задоволенні позову в зазначеній частині відмовлено. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції керувався тим, що на правовідносини, що виникли між сторонами у справі, положення статті 625 ЦК України не поширюються. При цьому, позивач не надав суду доказів, які б достовірно доводили те, що під час підготовки та проведення прилюдних торгів внаслідок неправомірних дій та з вини державного виконавця позивачу була завдана майнова шкода, що передбачена статтями 1166, 1192 ЦК України. Водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що згідно з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2013 року у справі № 1522/8397/2012 року, яке часткове скасовано рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2013 року (провадження № 22-ц/785/3817/13), встановлено вину держави в особі державного виконавця Відділу ДВС, а тому ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, яка судом з урахуванням вимог розумності та справедливості правильно визначена у сумі 1 000, 00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції змінити, задовольнивши його позов повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин не застосовується положення статті 625 ЦК України, а суд першої інстанції помилково вважав, що права позивача порушені лише починаючи з 27 грудня 2013 року, тобто з моменту поновлення виконавчого провадження. Також заявник не погодився із стягнутою сумою відшкодування моральної шкоди.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві Відділ ДВС заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив відмовити у її задоволенні з підстав необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на примусовому виконанні у Відділі ДВС знаходився виконавчий лист № 2-7846/10, виданий Приморським районним судом м. Одеси від 12 квітня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку 920 058, 81 грн та судові витрати в сумі 1 820, 00 грн.

04 травня 2012 року ПП «НИВА-В.Ш.» проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_2 Переможцем зазначених прилюдних торгів став ОСОБА_1 , який запропонував за квартиру 263 653, 00 грн, сума перерахована на депозитний рахунок.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2012 року у справі № 1522/8397/2012 за позовом ОСОБА_2 до Відділу ДВС, ПП «Нива-В.Ш.», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконними дій державного виконавця, про визнання прилюдних торгів, протоколу недійсними та повернення сторін до первісного стану, заборонено Відділу ДВС видавати акт про проведення торгів щодо квартири. Зупинено виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 08 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-7846/10 про стягнення заборгованості.

05 липня 2012 року державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову про зупинення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа

№ 2-7846/10, виданого Приморським районним судом м. Одеси 12 квітня 2011 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2013 року визнано дії державного виконавця щодо підготовки та проведення прилюдних торгів незаконними. Визнано прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, результати яких оформлені протоколом від 04 травня 2012 року № 1612156-8, недійсними. Визнано звіт з оцінки нерухомого майна, проведений 26 жовтня 2011 року, недійсним. Скасовано акт № 1612156-8 про виконання робіт з реалізації предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 23 жовтня 2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2013 року у частині визнання недійсним звіту з оцінки нерухомого майна скасовано, у задоволенні позову в зазначеній частині відмовлено.

22 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу ДВС із заявою про повернення коштів, сплачених на прилюдних торгах за спірну квартиру.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2013 року скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 02 липня 2012 року у частині щодо зупинення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду від 08 грудня 2010 року у цивільній справі № 2-7846/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку.

На підставі цієї ухвали Київського районного суду м. Одеси 27 грудня 2013 року державним виконавцем Відділу ДВС винесено постанову про поновлення виконавчого провадження ВП № 27067858.

20 січня 2014 року на адресу Відділу ДВС надійшла заява ОСОБА_1 з повідомленням про уточнені банківські реквізити для повернення йому коштів, сплачених на прилюдних торгах за квартиру.

21 січня 2014 року державним виконавцем Відділу ДВС винесено розпорядження про повернення грошових коштів у сумі 250 496, 75 грн ОСОБА_1 . Кошти були повернені позивачу 07 травня 2014 року.

Щодо визначення меж перегляду справи судом касаційної інстанції

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що рішення суду першої інстанції за апеляційними скаргами сторін переглядалося в апеляційному порядку виключно в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а також в частині стягнення грошових коштів на користь позивача починаючи з 27 грудня 2013 року, оскільки в іншій частині рішення, а саме в частині стягнення грошових коштів у період з 04 травня 2012 року (проведення прилюдних торгів) до 27 грудня 2013 року (поновлення виконавчого провадження), сторонами не оскаржувалося.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.

Аналогічна норма права міститься і у чинному ЦПК України. Зокрема, відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо відмови суду у стягненні грошових коштів у період з 04 травня 2012 року до 27 грудня 2013 року Верховний Суд відкидає, оскільки ОСОБА_1 не скористався правом апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції в цій частині.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому такий правочин може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є як реальні збитки, так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Пунктом 2.2 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Тимчасове положення № 68/5)), визначено, що прилюдні торги - це продаж майна, за яким його власником стає покупець, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Відповідно до пункту 3.1 Тимчасового положення № 68/5 орган державної виконавчої служби укладає із спеціалізованою організацією договір, яким доручає реалізацію майна спеціалізованій організації за визначену винагороду за надані послуги з реалізації арештованого майна, яка встановлюється у відсотковому відношенні до продажної ціни лота.

За змістом пункту 6 Тимчасового положення № 68/5 після повного розрахунку покупців за придбане майно, на підставі протоколу про проведення прилюдних торгів та копії документів, що підтверджують розрахунок за придбане майно, державний виконавець складає акт про проведені прилюдні торги і подає його на затвердження начальнику відповідного органу державної виконавчої служби. Затверджений акт державний виконавець видає покупцеві. На підставі цього акта нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Для забезпечення сталості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, про те, що положення статті 625 ЦК України щодо індексу інфляції застосовується лише до договірних, а не деліктних правовідносин.

Відступаючи від зазначеного висновку Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду виходила з такого.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом враховано, що предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також віднесена законом до юрисдикції загальних судів. Правильне визначення предмета позову має вирішальне значення для визначення меж розгляду справи, оскільки предмет позову визначає суть вимоги, на яку суд повинен дати відповідь у рішенні.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, що є доказами у справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

У справі, що переглядається, позивач обґрунтовував позов тим, що рішенням суду дії державного виконавця щодо підготовки та проведення прилюдних торгів визнано неправомірними, а отже на підставі статей 1166, 1167, 1173 ЦК України позивач має право на відшкодування шкоди.

Таким чином, матеріально-правова вимога позивача про відшкодування шкоди спиралася на ту обставину, що протиправними діями державного виконавця Відділу ДВС як суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах йому завдано шкоду, яка має бути відшкодована на підставі статей 1166, 1167, 1173 ЦК України.

Разом з тим, обраховуючи розмір завданої шкоди, позивач застосував положення статті 625 ЦК України, яка, як вже було зазначено, застосовується виключно у разі порушення грошового зобов`язання.

З огляду на наведене, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що до спірних правовідносин у межах заявленого позову із зазначеними підставами та предметом положення статті 625 ЦК України не застосовуються.

Доводи касаційної скарги щодо неправильно визначеної суми відшкодування моральної шкоди фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, однак у силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі

статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко