Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 300/330/16-ц

провадження № 61-18890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Воловецька державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня

2016 року у складі судді Софілканич О. А. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Мацунича М. В., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У квітні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Воловецька державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на 1/3 частини житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що після смерті матері ОСОБА_7 13 липня

1995 року відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі житловий будинок АДРЕСА_1. На час смерті матері у спадковому будинку проживали і були прописані ОСОБА_5 (відповідач), ОСОБА_8 (син), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1,

ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_3 (син). Зважаючи на цей факт, позивачі вважали себе власниками житлового будинку у рівних частках, оскільки фактично прийняли спадщину, що відкрилася після смерті матері. Проте у 2015 року відповідач пред'явив свідоцтво про право на спадщину за законом від 2005 року, згідно з яким він є єдиним спадкоємцем указаного нерухомого майна.

Позивачі вважали, що свідоцтво про право на спадщину за законом видане з порушенням норм чинного законодавства та просили визнати вказане свідоцтво недійсним та визнати за ними та відповідачем право власності по 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня

2016 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НОМЕР_1, видане Воловецькою державною нотаріальною конторою 13 грудня 2005 року ОСОБА_5, щодо успадкування ним житлового будинку, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1. Визнано за

ОСОБА_3 у порядку спадкування право власності на 1/3 частини житлового будинку та господарських споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 у порядку спадкування право власності на 1/3 частини житлового будинку та господарських споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що спадщину одночасно з відповідачем фактично прийняли діти спадкодавця, які були зареєстровані та постійно проживали у спадковому будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, рішення є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У березні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано встановлені іншими рішеннями Воловецького районного суду Закарпатської області

від 26 серпня 2005 року у справі № 2-414/05 та Воловецького районного суду Закарпатської області від 22 липня 2011 року у справі № 2-238/11 обставини, що мають преюдиційне значення. При цьому апеляційний суд, маючи обов'язок перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, як того вимагає стаття 303 ЦПК України 2004 року, самоусунувся від обов'язкової оцінки доводів апеляційної скарги, що призвело до порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина на належне їй майно, у тому числі житловий будинок у АДРЕСА_1

Відповідно до довідки виконкому Гукливської сільської ради від 08 листопада

2005 року № 1571 та від 29 березня 2016 року № 494 на час смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, у спадковому будинку АДРЕСА_1 були прописані і проживали члени сім'ї: ОСОБА_7 - дочка,

ОСОБА_5 - зять, ОСОБА_8 - онук, ОСОБА_3 - онук, ОСОБА_9 - онука.

ОСОБА_7 як спадкоємець першої черги прийняла спадщину, що відкрилася після смерті матері ОСОБА_10, фактично вступивши у володіння майном.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18 лютого 2016 року серії НОМЕР_2

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 26 серпня

2005 року заяву ОСОБА_5 про встановлення фактів прийняття спадщини задоволено. Встановлено юридичний факт прийняття ОСОБА_7 спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_10, на житловий будинок АДРЕСА_1 та юридичний факт прийняття ОСОБА_5 спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_7, на цей житловий будинок.

Із матеріалів спадкової справи № 123/2005, що заведена Воловецькою державною нотаріальною конторою, вбачається, що ОСОБА_5 13 грудня 2005 року звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом за померлою дружиною ОСОБА_7

13 грудня 2005 року державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом серії НОМЕР_1 щодо успадкування ним житлового будинку в цілому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтями 548, 549 ЦК Української РСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для встановлення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК Української РСР пов'язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, і для цього недостатньо наявності лише реєстрації спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті останнього.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, (чинної на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вищевикладене свідчить про те, що висновки судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання права власності на 1/3 частини житлового будинку є передчасними, оскільки суди не звернули увагу на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 26 серпня 2005 року, яке відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року є преюдиційним під час вирішення цієї справи, з якого вбачається, що ОСОБА_5 на момент смерті ОСОБА_7 постійно проживав із нею та відповідно до статті 549 ЦК УРСР вважається таким, що фактично прийняв у спадщину спірний житловий будинок, при цьому інших спадкоємців, які на час смерті ОСОБА_7 проживали разом з нею у цьому житловому будинку, встановлено не було.

Отже, судами не встановлено, чи дійсно позивачі фактично вступили в управління або володіння спадковим майном, адже в матеріалах справи відсутні такі докази, а тому від встановлення зазначених обставин залежить вирішення питання про визнання права на спадщину спадкоємцями частини вказаного домоволодіння. Яким чином позивачі здійснювали володіння та управляння спадковим майном, які дії вчиняли та які витрати несли по утриманню будинку, і з огляду на це, коли дізнались або повинні були дізнатись про порушення своїх прав, з урахуванням того, що спадщина відкрилась ще у липні 1995 року, і позивачі не вчиняли жодних дій для її оформлення, а лише звернулись з позовом до суду у квітні 2016 року щодо оспорення прав батька на спадкове майно.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідача висновки судів про часткове задоволення вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належної оцінки усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, не навів мотивів їх відхилення, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже, підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 вересня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О. В.Ступак