РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/4537/19

Провадження № 2-о/643/290/19

26.03.2019 року м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Терещенко В.В., заявника ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Московський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, яка проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, місце смерті м. Луганськ, яка настала 07.03.2019 року, з метою подальшої реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного свідоцтва про смерть.

В обґрунтування заяви зазначила, що вона є дочкою ОСОБА_2, яка померла 07.03.2019 року у м. Луганську, внаслідок хвороби гострого мієлобластного лейкозу. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану вона не має можливості, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може були прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Так, маючи у наявності Свідоцтво про смерть та лікарське свідоцтво про смерть матері, що видані на тимчасово окупованій території України, заявник звернулась до Московського районного у м. Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо проведення реєстрації смерті ОСОБА_2 та отримала відмову № 31/15.4-05-32 від 22.03.2019 року. Встановлення факт смерті необхідно заявнику для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2019 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі, розгляд справи призначено на 26.03.2019 року на 15 годин 00 хвилин.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні подану заяву та викладені в ній доводи підтримала в повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_1, допитана за її згодою в якості свідка, надала показання, згідно яких ОСОБА_2 була її матірю та померла в м. Луганськ 07.03.2019 року. Зазначила, що вона була присутньою на похоронах ОСОБА_2 та факт смерті останньої відомий їй особисто.

Представник заінтересованої особи - Московського районного у м. Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в судове засідання не з'явився, надав клопотання, згідно якого просив розгляд справи проводити за відсутності їх представника та проти встановлення факту смерті не заперечував.

Суд, заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, 20.09.1980 року зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії ІІ-ЕД № 255762. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_3 (а.с. 11).

Відповідно до Свідоцтва про народження серії ІІ-ЕД № 293946 від 21.03.1977 року, батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, є ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.17).

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, 27.09.1996 року зареєстрували шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЕД № 297888. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_7 (а.с. 16).

Таким чином, судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2

Відповідно до даних копії паспорту ОСОБА_2 серії ЕК 475879, виданого 21.08.1997 року Краснодонським РВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 03.07.1986 року була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 10).

На підтвердження факту смерті ОСОБА_2, заявником надано суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2, копію лікарського свідоцтва про смерть № 58 від 07.03.2019 року, копію довідки про причини смерті від 07.03.2019 року, видані незаконно утвореними органами так званої Луганської народної республіки, копію довідки щодо проведення поховання ОСОБА_2 від 09.03.2019 року, а також копії фотокарток з місця поховання (а.с. 6-8, 18-19).

З вказаних документів вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 07.03.2019 року в м. Луганськ, причина смерті гострий мієлобластний лейкоз.

В матеріалах справи міститься відмова у проведенні державної реєстрації смерті № 31/15.4-05-32 від 22.03.2018 року, видана начальником Московського районного у м. Харкові відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_8, в якому вказаним відділом відмовлено заявнику у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 В обґрунтування відмови зазначено, що заявником для підтвердження факту смерті ОСОБА_2 предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024 (а.с. 5).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України, м. Донецьк входить до переліку тимчасово окупованих територій.

Відповідно до розяснень, викладених в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Пунктом 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року № 52/5, встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. Згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

У зв'язку з тим, що смерть ОСОБА_2 настала на тимчасово окупованій території України, суд приходить до висновку щодо неможливості отримання заявником лікарського свідоцтва про смерть встановленого зразка, виданого компетентним органом державної влади України.

Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Оцінюючи надані заявником докази, в тому числі видані незаконно утвореними органами так званої ЛНР, суд керується таким.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Допустимими за змістом частини першої статті 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

Частиною першою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», яким врегульовано особливості статусу тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Згідно ч. 2 ст. 9 вказаної Закону, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Як вбачається з розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в інформаційному листі щодо окремих питань застосування Закону України від 4 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозвязку під час розгляду відповідної категорії справ.

Крім того, суд враховує, що згідно положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Вказане завдання превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Враховуючи вказані вище положення законодавства України, практику Європейського суду з прав людини та завдання забезпечення справедливості цивільного судочинства, а також оцінюючи зібрані у справі докази як окремо, так і в їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту смерті її матері ОСОБА_2

Керуючись ст. 2, 10, 76-80, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 293, 294, 315-319, 352, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 (адреса реєстрації місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7; адреса реєстрації місця проживання як взятої на облік внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, яка померла 07.03.2019 року у м. Луганськ.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27.03.2019 року.

Суддя Д.А. Крівцов