ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 683/2432/18
Провадження № 22-ц/4820/1438/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю: представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/2432/18 за апеляційною скаргою Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 травня 2019 року (суддя Цішковський В.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 1996 року працював на посаді директора Григорівського сільського будинку культури, а розпорядженням сільського голови Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району № 58 від 20 серпня 2018 року його з 22 серпня 2018 року було звільнено із займаної посади на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України, тобто за прогул без поважних причин.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки 17 серпня 2018 року він перебував на робочому місці, а також жодного систематичного порушення трудової дисципліни у своїй роботі не допускав.

Посилається на те, що незаконним звільненням йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях та стресі, пов`язаних із грубим порушенням його законних прав, погіршенням стану здоров`я, втраті нормальних життєвих зв`язків, що у свою чергу потягло докладання значних зусиль для відновлення звичайного рівня життя та здоров`я. Позивач розмір морального відшкодування оцінює в 10 000 грн., крім того, у зв`язку із зверненням до адвоката він поніс витрати на правову допомогу, яка становить 3 500 грн. Звернувшись до суду за захистом своїх прав, просив визнати незаконним та скасувати розпорядження сільського голови Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району № 58 від 20 серпня 2018 року про звільнення його з посади директора Григорівського сільського будинку культури, поновити його на вказаній посаді, стягнути з відповідача втрачений заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 22 серпня 2018 року, а також 10 000 грн. моральної шкоди і 3 500 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розпорядження сільського голови Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області № 58 від 20 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 визнано незаконним та скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Григорівського сільського будинку Старокостянтинівського району Хмельницької області з 02 травня 2019 року. Стягнуто з Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 41 758 грн. 16 коп. без урахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області на користь ОСОБА_1 2 500 грн. моральної шкоди. Стягнуто з Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області на користь держави 2 114 грн. 40 коп. судового збору. В решті позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Григорівського сільського будинку Старокостянтинівського району Хмельницької області і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду, Григорівська сільська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому, посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вказує, що судом було неправильно оцінено покази свідків. Зазначає, що в період 2015-2018 років в зв`язку з вчиненням ОСОБА_1 порушень трудової дисципліни вже існують складені акти перевірок, розпорядження «Про винесення догани», які знаходяться в матеріалах справи та підтверджують застосування до позивача відповідних стягнень. Крім того, на думку апелянта, звільнення директора Григорівського будинку культури ОСОБА_1 відповідало нормам чинного законодавства.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відхилити апеляційну скаргу Григорівської сільської ради, а рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 травня 2019 року залишити без змін, оскільки рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник Григорівської сільської ради Простак А.С. підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивача в судовому засіданні ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, місце і час слухання справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що позивач ОСОБА_1 з 1996 року працював на посаді директора Григорівського сільського будинку культури. Та за розпорядженням сільського голови Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району № 58 від 20 серпня 2018 року позивача було звільнено із займаної посади за відсутність на роботі 17.08.2018, а також за систематичне порушення трудової дисципліни з 22 серпня 2018 року (а.с. 36).

Разом з тим, у трудовій книжці ОСОБА_1 здійснено запис № 13 лише про звільнення позивача у зв`язку з прогулом без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 11).

Згідно з розпорядком роботи Григорівського СБК, позивач 17 серпня 2018 року мав перебувати на робочому місці з 10 год. 00 хв. до 14 год. 00 хв. та з 20 год. 00 хв. до 24 год. 00 хв.

Відповідно до статті 4 Конвенції № 158 Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року», спрямованої на захист прав працівника, трудові відносини з працівником не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаних зі здібностями або поведінкою.

За змістом ст. 7 Міжнародної Конвенції № 158, трудові відносини з працівником не припиняються через його поведінку до тих пір, поки йому не дадуть можливість захищатися в зв`язку з висунутими проти нього обвинуваченнями. Стаття 9 зазначеної Конвенції покладає на роботодавця тягар доказування законності підстав звільнення працівника.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз`ясненнями п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Відтак, суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, правильно виходив з того, що відповідачем не доведено в судовому порядку, що звільнення ОСОБА_1 відбулося без порушення законодавства про працю і що його правомірно звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП.

При цьому, судом обґрунтовано не взято до уваги відомості викладені в акті від 17 серпня 2018 року з врахуванням показів свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підписували зазначений акт та були допитані судом першої інстанції, оскільки ним не підтверджуються обставини щодо відсутності ОСОБА_1 на роботі більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня 17 серпня 2018 року (а.с. 34).

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

За роз`ясненнями, викладеними у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Згідно зі ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Метою отримання власником або уповноваженим ним органом письмових пояснень порушника трудової дисципліни є з`ясування обставин, за яких вчинено проступок для врахування цього поруч з іншими обставинами при обранні виду стягнення.

В наказі про накладення дисциплінарного стягнення (чи це наказ про звільнення, чи про оголошення працівникові догани) обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції правильно встановив, що розпорядження сільського голови № 58 від 20 серпня 2018 року в частині звільнення позивача у зв`язку з систематичним порушенням трудової дисципліни носить загальний характер, у ньому не відображено, які саме порушення посадових обов`язків, покладених на ОСОБА_1 трудовим договором, допущені останнім, в чому полягає порушення ним трудової дисципліни. Також наказ не містить нормативного обґрунтування, зокрема не зазначено, які порушення норм діючого законодавства допустив позивач та підстави звільнення у зв`язку з цим.

З огляду на викладене вище, висновок суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Григорівського сільського будинку культури є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Дійшовши до висновку про незаконне звільнення позивача та поновлення його на роботі, суд першої інстанції при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу правильно виходив з розрахунку: 172 дні вимушеного прогулу х 242,78 грн. середньоденного заробітку = 41758 грн. 16 коп. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд правомірно визначив зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Висновок суду узгоджується з положеннями частини 2 статті 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до маральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції вважав доведеним заподіяння моральної шкоди позивачу за наявності протиправної поведінки з боку роботодавця, згідно з ст. 237-1 КЗпП України, та, виходячи з засад розумності та справедливості, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача 2500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги щодо законності звільнення позивача не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Проте, відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної або резолютивної частин.

З огляду на те, що моментом, з якого позивач є поновленим на роботі, є день видання наказу про звільнення, а не день винесення судом рішення, то з резолютивної частини рішення суду першої інстанції підлягає виключенню посилання суду на дату поновлення на роботі 02 травня 2019 року, що є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни резолютивної частини рішення.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку лише про зміну резолютивної частини рішення без зміни рішення по суті, то відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судового збору, пов`язаного з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Григорівської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області задовольнити частково.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 травня 2019 року змінити, виключивши з абзацу 3 резолютивної частини рішення суду посилання на дату поновлення на роботі 02 травня 2019 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач /підпис/ І.В. П`єнта

Судді: /підпис/ А.П. Корніюк

/підпис/ О.І. Талалай

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду І.В. П`єнта