Справа № 487/267/19 Суддя першої інстанції Кузьменко В.В.
Провадження № 22-ц/812/1888/19 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю: представника позивача Чуприни ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кузьменка В.В., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складений 15 серпня 2019 року, за позовом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

29 грудня 2018 року ГУНП в Миколаївській області (далі ГУНП в Миколаївській області) звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просило стягнути з нього на свою користь суму матеріального збитку, яка складає 61 575 грн. 74 коп.

Доводи позовної заяви обґрунтовано тим, що відповідно до спільного наказу МВС України та Національної поліції України «Про затвердження актів приймання - передачі майна зі сфери управління МВС до сфери управління Національної поліції України» від 31 березня 2016 року № 235/255 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_1 від 19 вересня 2018 року ГУНП в Миколаївській області є власником транспортного засобу марки DAEWOO моделі LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Наказом ГУНП в Миколаївській області від 07 листопада 2015 № 3 о/с ОСОБА_2 призначено старшим оперуповноваженим Заводського відділу поліції та згідно з наказом Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 04 січня 2016 року № 8 за останнім закріплено вказаний транспортний засіб.

08 березня 2016 року близько 19 год. ОСОБА_2 , перебуваючи поза службою, повертаючись до місця свого проживання та проїжджаючи Варварівський міст через р. Південний Буг не врахував дорожню обстановку, відволікся від керування та не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення із вантажним автомобілем, який рухався попереду в попутному напрямку. В результаті ДТП службовий автомобіль, яким керував відповідач, отримав значні механічні пошкодження, чим ГУНП в Миколаївській області було заподіяно майнову шкоду у розмірі 61 575 грн. 74 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача в повному обсязі.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 , який є працівником Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, виконував службові обов`язки, у зв`язку з чим вимоги до нього повинні бути пред`явлені виходячи з положень трудового законодавства, відповідно до якого пред`явлення вимоги про матеріальну відповідальність працівника обмежуються річним строком. Оскільки факт ДТП відбувся 08 березня 2016 року, службове розслідування за його обставинами завершилося 22 березня 2016 року з постановленням того ж дня наказу про накладення на відповідача дисциплінарного стягнення, а до суду позивач звернувся 29 грудня 2018 року - районний суд дійшов до висновку, що позивачем пропущено річний строк для звернення до суду.

В апеляційній скарзі ГУНП в Миколаївській області не погоджуючись з висновками місцевого суду, просило рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновки районного суду про те, що під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 08 березня 2016 року, відповідач перебував на службі, спростовуються матеріалами справи, зокрема, наказом ГУНП в Миколаївській області від 22 березня 2016 року № 110 о/с «Про порушення службової дисципліни працівниками Заводського ВП ГУНП області та покарання винних», в мотивувальній частині якого встановлено, що ОСОБА_2 заподіяв ГУНП в Миколаївській області майнову шкоду, коли перебував поза службою.

При цьому, вказаний наказ ОСОБА_2 не оскаржувався, в судовому засіданні не спростовувався, тим самим ОСОБА_2 визнав його та всі підстави, що слугували його виданню.

Інформація щодо вказаних подій, була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 березня 2016 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Разом з тим, до завдань кримінального провадження за вказаною статтею не відноситься встановлення факту перебування на службі чи поза нею працівників, на що послався суд першої інстанції.

У зв`язку з цим, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 134 КЗпП України ОСОБА_2 повинен нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини ГУНП в Миколаївській області не при виконанні трудових обов`язків.

При цьому скаржник посилався на роз`яснення п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за якими, при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільними використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т.п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають в трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов`язків, підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнав, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2019 року законним та прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як встановлено судом відповідно до наказу МВС України та Національної поліції України «Про затвердження актів приймання - передачі майна зі сфери управління МВС до сфери управління Національної поліції України» від 31 березня 2016 року № 235/255 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_1 від 19 вересня 2018 року ГУНП в Миколаївській області володіє транспортним засобом марки DAEWOO моделі LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Наказом ГУНП в Миколаївській області від 07 листопада 2015 № 3 о/с «По особовому складу» відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_2 призначено старшим оперуповноваженим Заводського відділу поліції.

Наказом Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 04 січня 2016 № 8 «Про закріплення службового автотранспорту з співробітниками Заводського відділу поліції» відомчий вказаний транспортний засіб закріплено за старшим оперуповноваженим капітаном поліції ОСОБА_2 .

Відповідно до постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2017 року у справі № 487/4428/17 встановлено, що 08 березня 2016 року близько 19.00 год., ОСОБА_2 проїжджаючи Варварівський міст через р. Південний Буг не врахував дорожню обстановку, відволікся від керування та не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення із вантажним автомобілем, який рухався попереду в попутному напрямку. В результаті ДТП службовий автомобіль отримав значні механічні пошкодження. ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України та звільнено від адміністративної відповідальності у зв`язку зі спливом строків накладення адміністративного стягнення.

09 березня 2016 року слідчим відділом прокуратури області за фактом ДТП до ЄРДР внесено відомості № 0000043 від 09 березня 2016 року за ч.1 ст. 286 КК України, а 30 липня 2016 року кримінальне провадження закрито з підстав відсутності складу кримінального правопорушення.

Згідно з висновком експерта-оцінювача збитків, які завдано державі в особі ГУНП в Миколаївській області внаслідок пошкодження транспортного засобу під час ДТП, їх вартість становила 61 575 грн. 74 коп.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

В силу ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи між народним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

За загальним правилом, передбаченим ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 4 КАС України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) визначено, що публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконання такою стороною зазначених функцій.

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

В силу ч. 1 ст. 5 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, якими порушенні права, свободи або законні інтереси особи, яка звертається про їх захист.

Частиною 4 ст. 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тобто спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні, і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій, які він повинен здійснювати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, що виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказаних владних управлінських функцій щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції і відповідно не повинен вирішуватись адміністративним судом ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 826/3985/17).

Як установлено районним судом та вбачається з матеріалів справи, відповідач наказом ГУНП в Миколаївській області № 3 о/с від 07 листопада 2015 року був призначений на посаду старшого оперуповноваженого Заводського відділу поліції та в подальшому за ним було закріплено відомчий транспортний засіб.

Згідно з пунктами 1 та 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин та втратило чинність 31 жовтня 2019 року), це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до публічної служби, та маючи у користування службовий автомобіль, який зберігався з дозволу позивача за місцем проживання ОСОБА_2 , «грубо порушуючи вимоги ст.ст. 1, 7 Дисциплінарного статуту ОВД України, ігноруючи Настанови з автомобільної служби органів внутрішніх справ України, без дозволу керівництва відділу поліції…» (вислови з наказу № 110 о/с від 22 березня 2016 року) використав автомобіль в особистих інтересах, внаслідок чого завдав шкоди державі в особі ГУНП в Миколаївській області шляхом пошкодження майна.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах, зокрема, від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, вбачається, що оскільки спір виник з приводу зобов`язання відшкодувати завдану майнову шкоду, то він є приватноправовим. Спори у цих справах також стосувалися звернення суб`єкта владних повноважень із позовом про стягнення грошових коштів з особи, що перебувала на публічній/державній службі, і суд дійшов висновку, що питання стягнення збитків/відшкодування шкоди, завданих особою, що перебуває або перебувала на державній/публічній службі, має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Між тим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 остання відступила від такого правового висновку на зазначила таке.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17, виходячи з таких міркувань.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів ст. 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Такий же висновок Велика Палата Верховного Суду підтвердила й у своїй постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц.

В силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що спір у даній справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду те, що ГУНП в Миколаївській області є суб`єктом владних повноважень та здійснює владні управлінські функції, у спірних правовідносинах, які виникли між ним та старшим оперуповноваженим районного відділу поліції, тобто спір виник між двома суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, пов`язаних з користуванням службовим транспортним засобом, у яких один суб`єкт - позивач законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта - відповідача, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Таким чином суб`єктний склад сторін спору та публічно-правовий характер спору свідчить про адміністративну юрисдикцію такого спору.

Відповідно до п. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

За приписами ст. 377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст. 255 та 257 цього Кодексу (ч. 1 цієї статті).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст.ст. 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підствою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Таким чином оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з закриття провадження у справі з підстав п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а повинна бути розглянута за правилами адміністративного судочинства.

За ч. 2 ст. 255 ЦПК України при закритті провадження у справі суд вирішує питання щодо повернення судового збору з державного бюджету.

Позивач при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір у розмірі 1762 грн., а за подачу апеляційної скарги відповідно 2 643 грн., а всього 4 405 грн., які підлягають поверненню з державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2019 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди у розмірі 61 575 грн. 74 коп., завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, закрити.

Повернути Головному управлінню Національної поліції в Миколаївській області, місцезнаходження якого м. Миколаїв вул. Декабристів, 5, код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40108735, сплачений судовий збір у розмірі 1 762 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні) згідно платіжного доручення № 2424 від 22 серпня 2018 року на рахунок № 4003, отримувач УК у м. Миколаїв /Заводський район/ 22030101, код банку отримувача 899998, код отримувача -37992781; сплачений судовий збір у розмірі 2 580 грн. (дві тисячі п`ятсот вісімдесят гривень) згідно платіжного доручення № 3553 від 08 жовтня 2019 року на рахунок № UA6080007, отримувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв/ 22030101, код отримувача -37992781; сплачений судовий збір у розмірі 63 грн. (шістдесят три гривні) згідно платіжного доручення № 4005 від 05 листопада 2019 року на рахунок № UA6080007, отримувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв/ 22030101, код отримувача -37992781.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.