Дата документу 27.03.2019
Справа № 320/6151/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" березня 2019 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Калугіної І.О.,

при секретарі Горбань Н.А.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі цивільну справу за позовною заявою Семенівської сільської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи: Мелітопольської районної державної адміністрації, про стягнення збитків, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення збитків заподіяних внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів у вигляді солідарного зобовязання у сумі по 31 989 грн. 96 коп. з кожного, а всього становить 63 979 грн. 92 коп., та судових витрат у розмірі 1 762 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначає, що відповідач ОСОБА_3 з 05 березня 2015 року є власником 3/20 комплексу об'єктів нерухомого майна та з 20 серпня 2014 року є власником 7/20 комплексу обєктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці площею 0,7922 га за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Семенівка, вул. Першотравнева, буд. 96-а. Відповідач ОСОБА_4 з 05 березня 2015 року є власником 3/20 комплексу об'єктів нерухомого майна та з 20 серпня 2014 року є власником 7/20 комплексу обєктів нерухомого майна, розташованих на земельній ділянці площею 0,7922 га за адресою: Запорізька область, с. Семенівка, вул. Першотравнева, буд. 96-а. Станом на 01 червня 2018 року відповідачами не були оформлені документи, які посвідчують право користування земельною ділянкою площею 0,7922 га, що свідчить про користування ними вказаною земельною ділянкою без достатніх правових підстав. З цієї причини територіальна громада в особі Семенівської сільської ради отримала збитки. Комісією з визначення збитків та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, створеною розпорядженням голови Мелітопольської районної державної адміністрації, складено акт № 2 від 05 грудня 2017 року, яким визначено розмір збитків в сумі 31 989,96 грн. завданих ОСОБА_3 та 31 989, 96 грн. завданих ОСОБА_4 на загальну суму 63 979, 92 грн. Головою Мелітопольської районної державної адміністрації прийнято Розпорядження № 538 від 06 грудня 2017 року про затвердження акту Комісії з визначення збитків та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам №2 від 05 грудня 2017 року про визначення розміру збитків заподіяних внаслідок користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, відповідно до якого розмір цих збитків складає 63 979,92 грн. На момент звернення до суду з позовом відповідачі збитки не відшкодували, а тому їх має з них стягнути суд.

Представники позивачів - ОСОБА_1, ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позов, просили задовольнити повному обсязі. Зазначили, що відповідачі використовують земельну ділянку, яка огороджена парканом, без достатньої правової підстави.

Представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному з підстав зазначених у відзиві на позов та запереченні на відповідь на позов, згідно яких відповідачі є власниками вищевказаних обєктів нерухомості, при цьому ними не були оформлені документи, які посвідчують право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. Зазначив, що позивачем не були надані докази на підтвердження користування даною земельною ділянкою. У період, який включений до предмету позову, у судових інстанціях розглядалась справи щодо визнання договорів купівлі-продажу, за якими відповідачами набуто право власності на обєкти нерухомості, та з метою запобігання невиправданих витрат у вигляді плати за землю та утримання обєктів нерухомості, вони не вели господарську діяльність, та не ведуть її на теперішній час, та не оформлювали правовстановлюючих документів на землю. Також зазначив, що нараховані позивачем збитки не обґрунтовані як в кількісному розмірі, так і в причинно-наслідковому розумінні, та взагалі значно завищені. Крім того, спираючись на ст. 623 ЦК України зазначив, що позивачем не було доведено факту відмови у оформленні договору оренди відповідачами та здійснення позивачем відповідних заходів щодо укладення договору оренди земельної ділянки з відповідачами, навпаки відповідачі звертались до позивача з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, однак позивач відмовив у наданні дозволу з підстав невідповідності місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів. Законною підставою для сплати орендної плати у відповідності до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», є наявність такої умови, як укладений і зареєстрований у встановленому законом порядку договір оренди, а землекористувачі, з якими не укладено договір оренди, сплачують земельний податок на підставі положень ПК України. Вважає, що про упущену вигоду, про яку зазначає позивач, не може йти мова, якщо позивач взагалі не має права на отримання орендної плати. На його думку, сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується лише умовними припущеннями про можливість отримання ним прибутку в результаті випадкового збігу обставин. Проте, теоретичне обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для стягнення збитків. Розпорядження голови районної державної адміністрації від 06 грудня 2017 року № 538 та затверджений ним акт № 2 не містять обґрунтування того, що землевласник дійсно міг правомірно сподіватись на отримання відповідних грошових коштів. Крім того, Методика не передбачає повноважень органу місцевого самоврядування на визначення розміру у вигляд недоодержаного доходу. Зазначив, що не було надано доказів на підтвердження того, які саме збитки були спричинені відповідачами сільській раді, яке призначення мала земельна ділянка, яку нібито займає відповідач і який дохід міг би отримати власник землі або землекористувач за час тимчасового невикористання земельної ділянки та для яких цілей могла бути використана вказана земельна ділянка, не надано документів щодо встановлення меж земельної ділянки, яку нібито займають відповідачі, її розмір відповідно, схему земельної ділянки, яка як на думку позивача використовується без укладення договору оренди. Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинною зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Шкода підлягає відшкодуванню при умові безпосереднього причинного звязку між протиправною поведінкою особи, самої шкоди та наявності вини (умислу або необережності). Вважає, що не надано суду доказів протиправної поведінки відповідачів, їх вини, спричинення прямої шкоди та причинно-наслідкового звязку між ними. Позивачем не було доведено, в чому полягає неправомірне користування земельною ділянкою та якими неправомірними діями завдано збитків у вигляді упущеної вигоди. До того, посилання позивача на те, що відповідачами огороджена земельна ділянка без правової підстави, не відповідає дійсності, оскільки паркан був предметом купівлі-продажу комплексу нерухомого майна. Відсутність причинного звязку як складової цивільного правопорушення робить неможливим відповідальність відповідачів. Статтею 156 ЗК України встановлено перелік підстав для відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам. Проте, серед них відсутня така підстава як користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів. Вказаний у ст. 156 ЗК України перелік підстав відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, в тому числі шляхом прийняття органами місцевого самоврядування рішень з цього приводу. Вважає, що посилання позивача на акт № 2 від 05 грудня 2017 року як на підстави відшкодування збитків у вигляді недоотриманої орендної плати також є необґрунтованими, оскільки до адміністративної відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки відповідачі не притягались, сума збитків в акті визначена без фактичного проведення перевірки щодо використання земельної ділянки, розмір орендної плати зі відповідачами не узгоджувався, заходів відповідачами щодо одержання упущеної вигоди не вчинялось, акт містить лише площу земельної ділянки, не містить відомості щодо розміщеного на ній нерухомого майна, земельна ділянка, розміром 0,7922 га за адресою: с. Семенівка, вул. Першотравнева, 96-а ними не використовується, визначених законом підстав для нарахування збитків не має. Також зазначив, що попередній власник на укладав з позивачем договорів оренди земельної ділянки, тому відповідачів не було підстав для виникнення права оренди земельної ділянки. Вважає, що за вимогами позивача про стягнення збитків у період з 05 березня 2015 року по 23 липня 2015 року сплив строк позовної давності, тому враховуючи вищезазначене, просить відмовити в задоволені позовних вимог.

Представник третьої сторони - ОСОБА_6 не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила задовольнити їх в повному обсязі, при цьому зазначивши, що Семенівська сільська рада та Мелітопольська РДА Запорізької області діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також, підтримуючи позов посилалась на приписи частини другої статті 120 ЗК України, відповідно яких, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши і дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, що з 05 березня 2015 року право власності на 3/20 комплексу обєктів нерухомого майна, розташованого за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Семенівка, вул. Першотравнева, буд. 96а, та з 20 серпня 2014 року - на 7/20, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.8-10/.

Також, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що з 05 березня 2015 року право власності на 3/20 комплексу обєктів нерухомого майна, розташованого за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Семенівка, вул. Першотравнева, буд. 96а, та з 20 серпня 2014 року - на 7/20, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4 /а.с.12/.

Згідно актів обстеження від 07 вересня 2017 року та 14 червня 2018 року, затверджених Семенівським сільським головою, та доданими до них фотосвітлинами встановлено, що земельна ділянка за адресою с. Семенівка, вул. Першотравнева, 96-а, обнесена огорожею та встановлені ворота (які на час обстеження були зачинені). На території розташовані господарчі будівлі, стоянка техніки, територія заасфальтована та охороняється сторожами /а.с.13,14/.

Відповідно до акту № 2 від 05 грудня 2017 року встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер :06:003:0036, площею 0,7922 га, яка розташована на території Семенівської сільської ради за адресою: вул. Першотравнева, буд. 96а, с. Семенівка, Мелітопольський район, Запорізька область, на які розміщений комплекс обєктів нерухомого майна будівель та споруд (реєстраційний номер нерухомого майна 30), згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 31 липня 2017 року № 93276793, використовується власниками обєкта нерухомості у рівних долях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без оформлення правовстановлюючих документів на землю договору оренди землі та без сплати платежів за землю. Розрахунковий розмір збитків, завданих Семенівській сільській раді за використання земельної ділянки без оформлення правовстановлюючого документу за період з 05 березня 2015 року по вересня 2017 року складає: ОСОБА_3 на суму 31 989,96 грн., ОСОБА_4 на суму 31 989,96 грн., на загальну суму 63 979,92 грн. /5,6/.

06 грудня 2017 року голова Мелітопольської РДА Запорізької області видав розпорядження № 538, яким затвердив вказаний акт № 2 від 05 грудня 2017 року /а.с.7/.

Також судом встановлено, що відповідачі звертались до Семенівської сільської ради з клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у власність, однак рішенням Семенівської сільської ради № 29-47/18 від 25 жовтня 2018 року відмовлено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,80 га, розташованої за адресою: с. Семенівка вул. Першотравнева, буд. 96а, у власність для ведення особистого селянського господарства (розміщення господарчих будівель та споруд) на підставі невідповідності місця розташування обєкта (бажаної до відведення земельної ділянки) вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів /а.с.120/.

Вирішуючи питання щодо відмови в задоволенні позову суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню із дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 Цивільного кодексу України, який однак є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 травня 2018 року справі № 927/522/18.

Так, звертаючись до суду, позивач обґрунтовуючи позовну заяву застосовує приписи статті 22, глави 82 («Відшкодування шкоди») Цивільного кодексу (далі ЦК) України та глави 24 («Відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам») ЗК України, тобто приписи, які регламентують деліктне зобовязання з відшкодування шкоди, завданої правопорушенням.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. А згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність складу цивільного правопорушення, зокрема, обєктивної та субєктивної сторони (шкоди, протиправного діяння її заподіювача, причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вини останнього). За відсутності хоча б одного з елементів цього складу цивільно-правова відповідальність не настає. Зокрема, особа, яка завдала шкоду, звільняється від обовязку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Натомість, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобовязання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок Верховного Суду України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом приписів глави 83 ЦК України (висновок Верховного Суду України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобовязань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обовязковим елементом настання відповідальності у деліктних зобовязаннях. Натомість, для кондикційних зобовязань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обовязок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобовязується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Судом встановлено, що відповідачі є власниками обєктів нерухомості, розміщених на спірній земельній ділянці, право користування якою відповідачі у встановленому законом порядку не оформили.

Перехід прав на земельну ділянку, пов'язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 ЗК України).

За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобовязані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 ЗК України).

Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

За змістом вказаних приписів виникнення права власності на жилий будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника жилого будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Як встановлено під час судового розгляду, спірна земельна ділянка не була відведена в оренду попередньому власнику ПП «Молокозавод-Олком» /а.с.115-118/.

Отже, суд вважає, що відсутні підстави застосовувати до спірних правовідносин приписи чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок.

До моменту оформлення власниками обєктів нерухомості права оренди земельної ділянки, на яких ці обєкти розташовані, відносини з фактичного користування земельними ділянками без укладених договорів їх оренди та недоотримання їхнім власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичні користувачі земельних ділянок, які без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберегли у себе кошти, які мали заплатити за користування ділянками, зобов'язані повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 ЦК України (аналогічні висновки сформульовані у постановах ОСОБА_7 Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17).

Отже, у даній справі позивачем обрано спосіб захисту, який не є ефективним, не відповідає змісту порушеного права, та не призведе до відновлення порушеного права, натомість такі вимоги є такими, що виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, та можуть бути самостійним предметом розгляду у суді, при цьому позивач не позбавлений можливості для предявлення вказаного позову до суду.

Крім того, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини вважає, що поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та пята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_8 Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його мотивування. … ОСОБА_5 підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобовязує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Аналізуючи зазначені представником відповідачів доводи на обґрунтування заперечень проти позовних вимог, суд вважає, що вказані доводи ґрунтуються на підставі вимог позивача, який звернувшись з даним позовом обрав спосіб захисту, який не є ефективним, не відповідає змісту порушеного права, та не призведе до відновлення порушеного права, а тому є неприйнятними та не можуть бути покладені в основу рішення. При цьому суд керується положеннями п. 1 ст. 6 Конвенції та виходячи з обставин даної справи.

Отже, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 130, 141, 223, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Семенівської сільської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю третьої особи: Мелітопольської районної державної адміністрації, про стягнення збитків відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області.

Суддя: І.О.Калугіна