Постанова

Іменем України

22 липня 2019 року

м. Київ

справа № 362/3010/15-ц

провадження № 61-33249св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2016 року у складі судді Корнієнка С. В., додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року у складі судді Корнієнка С. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Волохова Л. А., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 18 жовтня 2003 року між нею та відповідачем укладений шлюб. На момент звернення до суду вказаний шлюб не розірваний, проте відповідач проживає окремо. Під час перебування у шлюбі сторонами придбано житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після припинення спільного проживання та введення господарства відповідач залишився проживати у вказаному будинку, а вона із двома спільними дітьми вимушена проживати окремо. Житловий будинок є придатним для проживання, але не введений в експлуатацію.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати об`єкт незавершеного будівництва - нежитловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, встановити порядок користування вказаним об`єктом незавершеного будівництва відповідно до варіанту, запропонованого згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи, стягнути з відповідача на свою користь понесенні судові витрати.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Виділено ОСОБА_1 у користування у порядку поділу об`єкта спільної сумісної власності колишнього подружжя на 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , у користування приміщення у складі: житлові кімнати № 1-3 та № 1-6 (57,6 кв. м).

Виділено ОСОБА_2 у користування у порядку поділу об`єкту спільної сумісної власності колишнього подружжя, на 1/2 частині об`єкту незавершеного будівництва - житловий будинок АДРЕСА_1 , у користування приміщення у складі: житлові кімнати № 1-7 та № 1-8 (43,4 кв. м).

У загальному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишено допоміжні приміщення будинку: коридор № 1-1, котельню № 1-2, кухню № 1-4, коридор № 1-5, санвузол № 1-9, сходи «І», господарчі будівлі і споруди: «А» веранда відкрита, «А1» балкон, «А2» ганок, «Б» гараж, «В» літня кухня, № 1 колодязь, № 2 каналізація, № 3 ворота, № 4 огорожа, № 5 вимощення.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок є спільним сумісним майном, оскільки такий будинок збудований сторонами у період шлюбу, а відповідачем не доведено належними доказами факт будівництва будинку за особисті кошти.

Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суд Київської області від 24 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності у рівних частинах (1/2 за кожним) на земельну ділянку, що розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 .

Встановлено порядок користування земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , виділивши у спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0462 га, яка забезпечує можливість користування (здійснення під`їзду, проходу) до житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка обмежена лініями розподілу і позначена точками «1-2-3-10-9-8-7-1».

Виділено у користування ОСОБА_1 для доступу та обслуговування відповідної частини житлового будинку та господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,0269 га, яка обмежена лініями розподілу: від точки «7», лінія розподілу довжиною 28,88 м проходить по спільній лівій межі з ділянкою ОСОБА_4 в точку «б», яка знаходиться у тильному лівому куті ділянок; від точки «б» лінія розподілу 9,22 м проходить по тильній межі ділянки в точку «5»; від точки «5» лінія розподілу довжиною 32,35 м проходить паралельно лівій межі у точку «10»; від точки «10» лінія розподілу довжиною 2,48 м проходить паралельно стіні житлового будинку у точку «9»; від точки «9» лінія розподілу довжиною 4,80 м проходить паралельно лівій межі ділянки у точку «8»; від точки «8» лінія розподілу довжиною 6,44 м. проходить паралельно стіні жилого будинку у точку «7».

Виділено у користування ОСОБА_2 для доступу та обслуговування відповідної частини житлового будинку та господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,0269 га, яка обмежена лініями розподілу: від точки «10», лінія розподілу довжиною 32,35 м проходить у точку «5», яка знаходиться на тильній межі ділянки; від точки «5» лінія розподілу 8,54 м проходить по тильній межі у точку «4»; від точки «4» лінія розподілу довжиною 31,06 м. проходить по правій межі ділянки у точку «з»; від точки «з» лінія розподілу довжиною 8,51 м проходить паралельно стіні житлового будинку у точку «10».

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при ухваленні судом рішення не вирішена вимога позивача про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у цій справі обставинам.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2016 року, додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не встановлено джерела набуття спірного житлового будинку. Суди не взяли до уваги свідчення батька відповідача - ОСОБА_5 , який зазначав, що він продав належну йому земельну ділянку та побудований на ній будинок та надав кошти відповідачеві для будівництва спірного житлового будинку.

У червні 2019 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшли пояснення до касаційної скарги.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі із 18 жовтня 2003 року та мають двох неповнолітніх дітей.

Технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , інвентаризаційний № 315 , виданий на ім`я ОСОБА_2 .

У березні 2010 року рішенням Виконавчого комітету Дібрівської сільської ради надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво житлового будинку на земельній ділянці № АДРЕСА_1 .

03 вересня 2011 року Відділом архітектури та містобудування Васильківської районної державної адміністрації в Київській області ОСОБА_3 . виданий будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Висновками судових будівельно-технічних експертиз від 12 грудня 2015 року № 1540 та від 18 березня 2016 року № 1663 визначений відсоток готовності об`єкта незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , який складає 99,06 % та визначені можливі варіанти встановлення порядку користуванням ним відповідно до належності кожної із сторін по 1/2 частини.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок по АДРЕСА_1 , збудований сторонами у період шлюбу, відповідачем не доведено будівництво вказаного будинку за особисті кошти, дійшов правильного висновку про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку із чим обґрунтовано виділив у користування сторін частки відповідно до розміру їх часток у праві спільної власності.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами неповно з`ясовано обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме не встановлено джерела набуття спірного житлового будинку, з огляду на таке.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя відповідно до якого частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Враховуючи те, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту набуття житлового будинку за його особисті кошти, у зв`язку із чим презумпція спільності майна подружжя у цій справі не спростована, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що спірне майно є спільною сумісною власністю.

При цьому, посилання заявника у касаційній скарзі на те, що факт набуття житлового будинку за особисті кошти відповідача підтверджуються показаннями ОСОБА_5 , який є батьком останнього, є необґрунтованими, оскільки в силу вимог статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, зокрема у цій справі показання свідка не можуть бути належним доказом на підтвердження набуття майна за особисті кошти однією із сторін.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2016 року, додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик