Ухвала

28 березня 2019 року

м. Київ

справа № 553/805/18

провадження № 61-5840ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сімоненко В. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2018 рокта постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Полтава - Банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. Зазначала, що працювала в ПАТ «Полтава-Банк» на посаді начальника відділу внутрішнього аудиту. Уточнивши позовні вимоги, остаточно просила стягнути з відповідача на її користь :

- не нараховану та не виплачену заробітну плату за відпрацьовані вихідні дні за 2015-2017 роки в кількості 14 робочих днів в подвійному розмірі у сумі 7327,96 грн,

- відпустку без збереження заробітної плати за 2016-2018 роки в кількості 15 днів ( із розрахунку 5 днів за кожний рік), у сумі 7952,45 грн,

- компенсацію за невчасно виплачену за відпрацьовані вихідні дні протягом 2015-2017 р. в кількості 14 днів, в подвійному розмірі, з урахуванням індексу інфляції за 2015 рік 143,3 %,, за 2016 рік 112,4 %, за 2017 рік 113,7 %, у сумі 2398,23 грн,

- компенсацію за примусову відпустку без збереження заробітної плати в кількості 15 днів за період 2016-2018 роки, з урахуванням індексу інфляції за 2016 р. -112,4 %, за 2017 рік 113,7 % у сумі 802,66 грн,

- компенсацію за затримку розрахунку не виплаченої заробітної плати за відпрацьовані вихідні дні протягом 2015-2017 років, у розмірі середнього заробітку позивача, з моменту подачі заяви 23.01.2018 року по день подання позовної заяви 25.04.2018 року у сумі 42285,44 грн,

- відшкодувати судові витрати, стягнувши з відповідача 7000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Полтава-Банк" про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не доведено порушення трудового законодавства в діях роботодавця.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2018 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати за відпрацьовані вихідні дні за 2015-2017 роки та компенсацію за затримку розрахунку не виплаченої заробітної плати, ухвалено в цій частині нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтава-Банк" на користь ОСОБА_1 не виплачену заробітну плату за 13 робочих днів в сумі 6361,82 грн та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в сумі 3000 грн із застосуванням Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та обов'язкових платежів. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2018 року залишено без змін.

Частково задовольняючи позов апеляційний суд виходив з того, що надані ОСОБА_1 протоколи засідань правління є належним доказом роботи позивача у вихідні дні (суботи) : за 2015 рік -30 травня, 4 липня, 1 серпня та 31 жовтня, за 2016 рік - 2 квітня, 4 червня,3 вересня, 8 жовтня та 3 грудня, за 2017 рік - 4 березня, 1 квітня, 3 червня та 1 липня 2017 року. Всього 13 разів. Тому на підстави положень статті 72 КЗпП України підлягають стягненню на її користь з відповідача заробітної плати за 13 неповних робочих днів (половина дня) у подвійному розмірі, що становить 6361 грн 82 коп. та відповідач відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» має здійснити компенсація цієї суми.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного випровадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, зокрема малозначними можуть бути визнані справи незначної складності. Відповідно до положень ЦПК України апеляційний суд наділений повноваженнями суду першої інстанції при ухваленні рішення. Ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на апеляційне провадження, тому апеляційний суд мав право визнати вказану справу малозначною.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (Zubac v. Croatia від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа повинна бути визнана малозначною, як справа незначної складності, відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України, тому підстав для відкриття провадження у вказаній справі на підставі частини третьої статті 389 ЦПК України не вбачається.

Крім того, судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у справі незначної складності, яка в силу цього малозначною, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Підстави для застосування частини першої статті 411 та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України відсутні.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 11 грудня 2018 рокта постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Полтава - Банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини грошових коштів та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко