Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 369/10834/16-ц

провадження № 61-18506св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного банку України на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2017 року у складі судді Волчка А. Я. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Данілова О. М., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Національного банку України про визнання незаконним та скасування наказу від 17 серпня 2016 року № 3370-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2», яким йому оголошено догану за порушення трудової дисципліни.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебували у трудових відносинах із 2009 року. Із 16 квітня 2015 року ОСОБА_2 перебував на посаді головного економіста відділу аналізу внутрішніх ринків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності Національного банку України. Оскаржуваним наказом йому оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що виявилося у неналежному виконанні своїх посадових обов'язків. Ознайомлено позивача з наказом 22 серпня 2016 року.

Позивач вважає, що наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки факти порушення ним трудової дисципліни відсутні. Виконання зазначених у наказі завдань не входило до його обов'язків. Його посадові обов'язки стосуються аналізу стану банківської системи України та до них не входить аналіз показників діяльності банків іноземних країн на підставі міжнародних документів (рекомендації Базельського комітету та нормативно-правові акти Європейського Співтовариства). Також посадова інструкція (пункт 4 розділу І) не містить серед кваліфікаційних вимог до головного економіста знання іноземних мов.

Позивач наголошує, що питання адаптації законодавства України у банківській сфері до міжнародних норм покладено на відповідний підрозділ Юридичного департаменту Національного банку України, а питання методології, у тому числі, впровадження досвіду центробанків країн ЄС у частині оцінки кредитних ризиків - до повноважень Департаменту методології Національного банку України.

На переконання позивача, відповідачем порушено процедуру притягнення до дисциплінарної відповідальності, зокрема пункт 39 Положення про порядок проведення службових розслідувань і перевірок у Національному банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03 серпня 2016 року № 189, оскільки його притягнуто до дисциплінарної відповідальності виключно на підставі доповідної записки директора Департаменту фінансової стабільності Ваврищука В. В. від 10 серпня 2016 року, який має до нього упереджене ставлення.

Стислий виклад заперечень відповідача

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2017 року позов задоволено. Судом визнано незаконним та скасовано наказ Національного банку України від 17 серпня 2016 року № 3370-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2».

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оголошення ОСОБА_2 догани без посилання на порушення конкретних пунктів посадової інструкції, без встановлення вини ОСОБА_2, без наведення суті невиконання посадових обов'язків, суперечить вимогам статті 147 КЗпП України. Стороною відповідача не надано суду доказів шкідливих наслідків, спричинених унаслідок виявлених порушень, які повинні бути враховані при визначенні тяжкості дисциплінарного проступку та виборі дисциплінарного стягнення. Суд врахував, що до цього позивач жодного разу до дисциплінарної відповідальності не притягувався.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували, що позивач дійсно порушив вимоги посадової інструкції, а відтак наказ від 17 серпня 2016 року № 3370-к винесено з порушенням вимог статей 147, 149 КЗпП України. Зазначені в оскаржуваному наказі підстави для притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Національний банк України просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, допустили порушення норм процесуального права. Заявник зазначив, що роботу, яка не була виконана позивачем належним чином, завершував особисто директором департаменту, з метою належної підготовки матеріалів до проекту нового положення Національного банку України про оцінку кредитного ризику, яке виносилося на травневе засідання комітету з фінансової стабільності під головуванням Голови Національного банку України. Залучення до виконання роботи позивача інших працівників спричинило шкідливі наслідки. На переконання заявника, посадова інструкція позивача не обмежує обов'язок аналізу стану лише банківської системи України. У підпункті 2 пункту 6 розділу ІІ Посадової інструкції ОСОБА_2 передбачено обов'язок здійснення аналізу банківської системи України, але у підпункті 1 йдеться про більш широкий аналіз банківської системи загалом та її фінансового стану з метою виявлення тих ознак (у тому числі зовнішніх), які можуть загрожувати стійкості вітчизняної фінансової системи. Крім того, у підпункті 6 пункту 7 Положення про відділ аналізу внутрішніх ризиків фінансового сектору Управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності Національного банку України зазначено, що одним із завдань відділу є вивчення якнайкращої практики центральних банків інших країн та міжнародних організацій щодо здійснення аналізу ризиків фінансового сектору.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що, на його переконання, рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено на підставі норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, при повному дотриманні норм процесуального права.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 13 грудня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що сторони перебувають у трудових відносинах із 2009 року.

Із 16 квітня 2015 року позивач перебував на посаді головного економіста Національного банку України відділу аналізу внутрішніх ринків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності Національного банку України.

Наказом Національного банку України від 17 серпня 2016 року № 3370-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2» йому оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що виявилося у неналежному виконанні посадових обов'язків. Ознайомлено позивача з наказом 22 серпня 2016 року.

23 серпня 2016 року позивач подав заяву на ім'я заступника Голови Національного банку України Сологуба Д. Р., на якого покладено контроль за виконанням наказу, із клопотанням про зняття дисциплінарного стягнення у зв'язку із відсутністю правових підстав для його застосування, на яку отримав 26 вересня 2016 року відповідь Департаменту персоналу про відмову у задоволенні його клопотання.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з їх системного аналізу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов'язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення, як догана.

Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов'язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов'язків; вина працівника; наявність причинного зв'язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов'язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Разом з тим саме на роботодавця покладається обов'язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов'язковому порядку має бути встановлена вина особи як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини, а так само за відсутності будь-якої зі складових елементів дисциплінарного проступку, працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

У трудовому законодавстві визначено певну процедуру притягнення фізичної особи до дисциплінарної відповідальності як одного з видів юридичної відповідальності, дотримання якої є передумовою правомірності застосованих до працівника заходів.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Обов'язкове отримання пояснень від особи, яка підозрюється або яку звинувачена у порушенні трудової дисципліни, є однією з важливих форм гарантій, наданих працівникові для захисту своїх законних прав та інтересів, з метою недопущення безпідставного застосування стягнення.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, доведених відповідними доказами, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Таким чином суд вправі здійснювати контроль за дотриманням режиму законності під час накладення роботодавцем дисциплінарного стягнення на працівника.

Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов'язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов'язків має бути винним, скоєним умисно або з необережності.

У справі, що переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, як це зазначено в наказі, стали: доповідна записка директора Департаменту фінансової стабільності Ваврищука В. В. від 10 серпня 2016 року № В /32-0004/82782, пояснювальна записка ОСОБА_2

Оголошення працівнику догани є формою притягнення до юридичної відповідальності, а тому такі дії роботодавця мають бути обґрунтованими, вмотивованими та об'єктивно зрозумілими, матеріали дисциплінарного провадження повинні містити вичерпні та беззаперечні докази вини працівника у здійсненому проступку, а також наявності інших обов'язкових елементів притягнення особи до такого виду юридичної відповідальності.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано вважали, що оголошення ОСОБА_2 догани без наведення посилання на порушення конкретних положень (пунктів) посадової інструкції, без встановлення вини, а також без наведення суті невиконання посадових обов'язків суперечить вимогам статті 147 КЗпП України.

Верховний Суд враховує, що відповідач як особа, на яку покладається у такій категорії справ обов'язок доказування фактів винного та протиправного вчинення працівником дисциплінарного проступку, під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не надав суду доказів на підтвердження того, що позивач дійсно порушив вимоги посадової інструкції.

Обставини порушення позивачем вимог підпункт 1 пункту 6 розділу II посадової інструкції, які стали підставою для застосування до ОСОБА_2 дисциплінарної відповідальності та ставилися йому у провину за невиконання завдання директора Департаменту фінансової стабільності Ваврищука В. В. про підготовку ключових висновків про рекомендації Базельського комітету та вимоги нормативних актів ЄС стосовно оцінки банками очікуваних кредитних ризиків, а також аналізу методів оцінки очікуваних кредитних збитків центральними банками принаймні по 15 країнах ЄС не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судами в контексті належності таких завдань до компетенції позивача, його посадових (функціональних) обов'язків.

Посилання заявника у касаційній скарзі на приписи підпункту 6 пункту 7 Положення про відділ аналізу внутрішніх ризиків фінансового сектору Управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності Національного банку України не заслуговують на увагу, оскільки зазначений локальний нормативно-правовий акт банку долучений лише на стадії касаційного перегляду та не був предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, належність цього доказу цими судами не встановлювалася.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначене правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до частин другої та третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Верховний Суд бере до уваги те, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов'язком цієї особи добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачені процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (§ 35 рішення ЄСПЛ у справі «Alimentaria Sanders S. A. v. Spain» від 07 липня 1989 року №11681/85).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Враховуючи, що положення про відділ аналізу внутрішніх ризиків фінансового сектору Управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності Національного банку України як доказ надано лише до суду касаційної інстанції, який відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений права досліджувати докази у справі, надавати їм правову оцінку, Верховним Судом відхилені доводи касаційної скарги про те, що у підпункті 6 пункту 7 цього положення зазначено, що одним із завдань відділу є вивчення якнайкращої практики центральних банків інших країн та міжнародних організацій щодо здійснення аналізу ризиків фінансового сектору.

Верховним Судом не встановлено об'єктивних перешкод у поданні відповідачем усіх необхідних доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову на відповідній стадії судового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, а також враховано, що наданий документ не впливає на обґрунтованість висновків судів.

Враховуючи те, що під час розгляду справи стороною відповідача не надано суду доказів вчинення позивачем винного порушення трудових обов'язків, то Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, а відтак наказ Національного банку України від 17 серпня 2016 року № 3370-к підлягає скасуванню.

Безпідставним також є твердження заявника про те, що посадова інструкція позивача не обмежує обов'язок аналізу стану лише банківської системи України із посиланням на підпункт 1 пункту 6 розділу ІІ посадової інструкції, оскільки у цьому підпункті не встановлено обов'язку головного економіста відділу аналізу внутрішніх ринків фінансового сектору управління макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності Національного банку України здійснювати аналіз показників діяльності банків іноземних країн на підставі міжнародних документів (рекомендації Базельського комітету та нормативно-правові акти Європейського Співтовариства).

Верховним Судом враховано, що відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Наведені положення підлягають застосуванню до досліджуваних правових відносин у питанні оцінки правомірності притягнення позивача до юридичної відповідальності.

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак