Справа № 352/1146/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/412/19
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП на рішення Тисменицького районного суду від 20 грудня 2018 року, постановленого суддею Хоминець М.М.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти в сумі 54 577 гривень завданих збитків, витрати на оплату звіту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 вересня 2015 року о 18 год. 05 хв. по вул. Грушевського в с. Микуличин Яремчанської міської ради Івано-Франківської області сталася ДТП за участю транспортного засобу марки «Івеко» н.з. АО1325АХ під його керуванням та транспортного засобу «Неоплан» під керуванням відповідача. Вказана ДТП сталася з вини відповідача, який у порушення вимог п.12.1 ПДР України не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не вибрав безпечної швидкості руху та допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Івеко».

Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Внаслідок ДТП транспортний засіб, належним володільцем якого він є, зазнав механічних пошкоджень, згідно звіту № 76/09 від 18 вересня 2015 року про визначення матеріального збитку, вартість спричиненого йому матеріального збитку складає 54 577 гривень.

Рішенням Тисменицького районного суду від 20 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

На дане рішення представник відповідача подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Вважає, що суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом грубо порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначає, що додана позивачем до справи довіреність на право керування та розпорядження транспортним засобом не надає право позивачу ОСОБА_2 звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди завданої власнику, права якого насправді є порушеними. Позивач не надав суду жодного доказу, що за наслідком ДТП йому завдана шкода, у звязку з чим він має право звернутися з таким позовом до суду.

В даному випадку ОСОБА_2 є особою, яка користувалася в певний час транспортним засобом по довіреності і жодних збитків він не зазнав, тобто немає факту порушення права позивача (право існує тільки у власника транспортного засобу).

Суд першої інстанції до даних правовідносин безпідставно застосував норму матеріального права, а саме п. 1.3, 1.6 ст. 1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV).

Суд не встановив, що дана обставина є страховим випадком, стягнув завдану матеріальну шкоду (не страхове відшкодування) з відповідача не страхової компанії, тому невірно керувався як підставою для стягнення матеріальної шкоди нормами даного Закону. У випадку, якщо суд першої інстанції прийшов до висновку, що завдання шкоди позивачу не є страховим випадком, то слід було керуватися не спеціальним законом, а загальними нормами, передбаченими ЦК України.

Вважає, що не існує жодної норми матеріального права, яка б надавала право безпосередньо відповідачу право звернутися до суду з таким позовом, оскільки довіреністю, виданою власником автомобіля позивачу, не визначено, що ОСОБА_2 має право на звернення до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди у випадку пошкодження транспортного засобу власника ОСОБА_4, і таке право не було делеговано позивачу від власника.

Повідомлення позивачем своєї страхової компанії є його обовязком у випадку настання ДТП для забезпечення подальшого здійснення страхової виплати. Недотримання закону позивачем не може мати негативного наслідку для відповідача, водночас неповідомлення відповідачем своєї страхової компанії відбулося через перебування у іншій країні (авто застраховане у Польщі «Зелена карта»), ДТП відбулося в Україні, тому відповідач не мав обовязку у повідомленні страховика за межами країни страховика.

Водночас звертає увагу на те, що листом страхової компанії Польщі «Варта» зазначено, що претензія щодо аварії від 11 вересня 2015 року перебуває у веденні Моторного (Транспортного) Страхового Бюро України. Таким чином, позивач мав спершу звернутися до МТСБУ з заявою про настання страхового випадку та заявою про здійснення страхового відшкодування і отримати таке від МТСБУ. У випадку відмови МТСБУ від здійснення такого відшкодування за наявності обґрунтованих причин, звертатися до суду про стягнення з МТСБУ, а не відразу з відповідача.

Крім цього, позивач не здійснив досудового врегулювання спору з страховиком, не звертався із заявою про виплату страхового відшкодування, а ігноруючи норми закону звернувся з позовом про стягнення збитків безпосередньо із заподіювача шкоди.

Суд також безпідставно стягнув з відповідача 900 гривень витрат за проведення автотоварознавчого дослідження та безпідставно взяв до уваги як підтвердження таких витрат копію квитанції до прибуткового касового ордера №76 від 18 вересня 2015 року.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач є законним володільцем та страхувальником транспортного засобу, а відповідач ОСОБА_3 не виконав свого обовязку передбаченого ст.33 Закону № 1961-IV щодо надання страховику письмового повідомлення про ДТП встановленого зразка, тому він зобов'язаний відшкодувати завдану позивачу та належно оцінену шкоду відповідно до загальних правил відшкодування шкоди.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 11 вересня 2015 року о 18 год. 05 хв. по вул. Грушевського в с. Микуличин Яремчанської міської ради Івано-Франківської області сталася ДТП за участю транспортного засобу марки «Івеко» н.з. АО1325АХ під керуванням позивача ОСОБА_2 та транспортного засобу «Неоплан» н.з. RPR 00808 під керуванням відповідача ОСОБА_3 з вини останнього, який у порушення вимог п.12.1 ПДР України не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Івеко» н.з. АО1325АХ.

Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2015 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.7).

Транспортний засіб марки «Івеко» н.з. АО1325АХ, який належить відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САА 661253 (а.с.60) на праві власності ОСОБА_4, на момент скоєння ДТП перебував у користуванні позивача на підставі довіреності від 15 лютого 2011 року (а.с.61)

Згідно п.4 постанови Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речових і інших обєктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямовану їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін).

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб'єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб'єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (правова позиція Верховного Суду України по цивільній справі №6-183 цс14 від 03 грудня 2014 року).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно вважав, що позивач є належним володільцем автомобіля, міг звертатися з даним позовом, а доводи апелянта є необґрунтованими.

Відповідно до статті 999 Цивільного Кодексу України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи ( обов'язкове страхування ). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу ), якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно - правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, згідно зі спеціальним Законом № 196I - 1V.

Згідно матеріалів справи транспортний засіб марки «Neoplan» н.з. RPR00808, яким керував відповідач ОСОБА_3, застрахований - страховий поліс «Зелена картка» (ОСОБА_4 RL/01/5708972, чинний з 11 травня 2015 року до 09 травня 2016 року ).

Відповідно до п.1.11 ст.1 Закону страховий сертифікат «Зелена картка» - страховий сертифікат єдиної форми, що застосовується в країнах - членах міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка», які зазначені і не викреслені у такому сертифікаті.

Згідно ст.13 Закону України «Про страхування» моторне (транспортне) страхове бюро забезпечує членство України в міжнародній системі автострахування «Зелена Картка» та виконання загальновизнаних зобов'язань перед аналогічними уповноваженими організаціями інших країн - членів цієї системи.

Моторне (транспортне) страхове бюро є організацією (далі МТСБУ) - гарантом по відшкодуванню шкоди: на території країн - членів міжнародної системи автострахування «Зелена Картка», спричиненої власниками (користувачами) зареєстрованих в Україні транспортних засобів, якщо такі власники (користувачі) надали відповідним іноземним органам страховий сертифікат «Зелена Картка», виданий від імені страховиків - членів МТСБУ; на території України, спричиненої водіями-нерезидентами, на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн - членів міжнародної системи автострахування «Зелена Картка»; за інших обставин, на умовах, визначених чинним законодавством про цивільну відповідальність власників транспортних засобів.

Позивач ОСОБА_2 як страхувальник уклав з СК «Аско-Медсервіс» поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3610733 від 28 травня 2015 року на забезпечений транспортний засіб марки «Івеко» н.з. АО1325АХ, чинний з 28 травня 2015 року до 27 травня 2016 року. За умовами даного договору страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом) (а.с.79).

Згідно звіту № 76/09 від 18 вересня 2015 року вартість матеріального збитку внаслідок пошкодження вказаного автомобіля «Івеко», н.з. АО1325АХ у результаті ДТП, яка мала місце 11 вересня 2015 року, складає 54 577 гривень (а.с. 35-40).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо ) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 3 Закону № 1961-IV передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Тобто, виходячи із суті такого страхування, Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди .

Відповідно до ст. 5 Закону № 196I - 1V об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону страховик при настанні страхового випадку відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи відповідно до лімітів відповідальності страховика.

За змістом положень цього Закону та ст. 1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування; у разі відсутності такої згоди за її заявою до субсидіарної відповідальності залучається страховик.

Положення ст. 12 ЦПК України передбачає здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно матеріалів справи представник позивача звернувся до суду із заявою про залучення до участі у справі МТСБУ у якості співвідповідача (а. с. 95, т.1) та ухвалою Тисменицького районного суду від 25 травня 2017 року судом клопотання задоволено (а.с. 96, т.1).

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст. 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 Закону обовязку зясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Згідно ст. 33.1.4 Закону № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобовязаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обовязок, він має підтвердити це документально.

В матеріалах справи відсутні відомості про виконання відповідачем ОСОБА_3 вимог щодо повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду МТСБУ, наявний тільки лист Страхової компанії «Варта», що претензія щодо аварії від 11 вересня 2015 року перебуває у веденні Моторного (Транспортного) Страхового Бюро України за номером 09-PL-UA-17/10590.1 (а.с. 122, т.1).

Представник відповідача ОСОБА_3 у засіданні апеляційного суду підтвердив відсутність будь-яких відомостей про повідомлення страховика про настання страхового випадку.

Тому колегія суддів вважає, оскільки представником позивача подано заяву про залучення МТСБУ до участі у справі як співвідповідача, який висловив в судовому засіданні заперечення щодо виплати страхового відшкодування через недотримання процедури повідомлення про ДТП, та враховуючи, що відповідач не виконав в порушення вимог ст. 33 Закону № 1961-IV обовязку щодо надання страховику (МТСБУ) письмового повідомлення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку обовязок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на завдавача шкоди ОСОБА_3 (а.с. 122, т.1).

Крім цього, відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоровю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до звіту №76/09 від 18 вересня 2015 року про визначення матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля IVECO 75 Е-14, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, ідентифікаційний номер шасі (VIN) SBCA75A000B001195 матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля IVECO 75 Е-14 складає 54 577 гривень.

Сплата за складання звіту підтверджена квитанцією до прибуткового касового ордера №76 (а.с. 33, т.1).

Завдана шкода позивачу ОСОБА_2 підтверджена звітом №76/09 від 18 вересня 2015 року про визначення матеріального збитку, який проведений оцінювачем автотоварознавцем, за що оплачено 900 гривень, що є реальними збитками для потерпілого, що відповідно до ст. 22 ЦК України є законною підставою для відшкодування.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення немає.

Керуючисьст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 20 грудня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення виготовлено 28 березня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_5