Судді Київського апеляційного суду Іванової І.В.
21 березня 2019 року
Справа № 357/7812/18
Провадження № 22-ц/824/4324/2019
у справі за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Матюші» на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року про відмову у забезпеченні позову
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
У липні 2018 року позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ТДВ «Шамраївський цукровий завод», державного реєстратора Комунального підприємства Великодимерської селищної ради «Комунальна служба реєстрації речових прав» МироненкоЮ.Ю., в якому просив визнати недійсним Договір оренди землі від 02 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТДВ «Шамраївський цукровий завод»; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди.
19 грудня 2018 року позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що власники спірних земельних ділянок, які першочергово були передані в оренду ТОВ Агрофірма «Матюші», мають намір у майбутньому здійснити поділ таких земельних ділянок, внаслідок чого державна реєстрація земельних ділянок та їх кадастрові номери будуть скасовані, що призведе до неможливості виконання судового рішення у даній справі.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року у задоволенні заяви ТОВ Агрофірма «Матюші» про забезпечення відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних доказів на підтвердження реальної загрози настання обставин, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач ТОВ Агрофірма «Матюші» подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати через порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи, та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву товариства.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року скасовано та прийнято постанову про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Накладено арешт та заборонено усім суб'єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно і їх обтяжень та Державним кадастровим реєстраторам територіальних відділень Головного управління Держгеокадастру у Київській області до ухвалення рішення суду вчиняти будь-які реєстраційні дії, зокрема і здійснювати реєстраційні записи з приводу поділу та зміни права оренди щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 2,1403 га, яка належить ОСОБА_1 та розташована у межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.
У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
Суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції та дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову ТОВ Агрофірма «Матюші» та існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Не погоджуючись із такою позицією Київського апеляційного суду, вважаю за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року ухваленої за наслідком розгляду апеляційної скарги на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року про відмову у забезпеченні позову.
Так, відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).
Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Крім того, підпунктами 1-4 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач обґрунтував її тим, що власник має намір у майбутньому здійснити поділ земельної ділянки, внаслідок чого, будуть присвоєні нові кадастрові номери, що призведе до неможливості виконання судового рішення у даній справі.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних доказів на підтвердження реальної загрози настання обставин, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення.
Вважаю, з таким висновком необхідно погодитись, оскільки суд встановивши, що обраний спосіб забезпечення позову є необґрунтованим та недоцільним, оскільки не забезпечує збалансованості інтересів сторін, може завдати прямої шкоди відповідачу, як власнику земельної ділянки, на яку позивач просить накласти арешт та не містить доведеності співмірності позовних вимог із обраним способом забезпечення позову, тому вважаю, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.
При цьому наявність самого по собі позову про визнання недійсним укладеного договору оренди земельної ділянки та скасування його державної реєстрації не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову, шляхом накладення заборони користуватись або розпоряджатись нею законному власнику, з огляду на те, що право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку позивачем не оспорюється і будь яких вимог щодо цієї земельної ділянки позивачем не заявлено, а предметом спору є лише виключно договірно-правові відносини стосовно недійсності договору, які мають правові наслідки, що настають незалежно від обраного позивачем способу забезпечення позову.
Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відповідача вчинити поділ земельної ділянки та отримання інших кадастрових номерів, що не є достатньою підставою для задоволення заяви, оскільки відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відтак, враховуючи те, що метою забезпечення позову є реалізація в майбутньому актів правосуддя, у той час як накладення арешту та заборона вчинення реєстраційних дій щодо земельної ділянки відповідача не забезпечить, у разі задоволення позову, виконання рішення, необхідно погодитись з висновком суду, що вимоги позивача про забезпечення позову не відповідають заявленим позовним вимогам та обставинам справи.
З урахуванням викладеного, вважаю висновок апеляційного суду про скасування ухвали суду першої інстанції, помилковим.
Отже, на мою думку, у цій справі необхідно було залишити без задоволення апеляційну скаргу ТОВ Агрофірма «Матюші», а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2018 року про відмову у забезпеченні позову залишити без змін.
Суддя І.В.Іванова