ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2019 року м. Чернівці

справа № 716/2128/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисак І. Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І. Б.,

секретар: Конецька Д. Г.

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», Публічне акціонерне товариство «Кредобанк»,

при розгляді справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Стрільця Я. С., дата виготовлення повного тексту 09 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») про захист прав споживачів, визнання недійсним окремих умов кредитного договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 06.05.2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» було укладено кредитний договір №72/10338ECLG3I3T, відповідно до умов якого позивач отримала кредит в розмірі 28640 грн на поточні потреби зі сплатою: відсотків у розмірі 0,0001% річних протягом грейс-періодів, відсотків у розмірі 12,000% річних та щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 888 грн, із кінцевим терміном повернення 01.05.2019 року.

Відповідно до п. 4.3 договору позивач зобов`язалася у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором сплачувати банку пеню в розмірі 0,3% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Вважаючи умови договору, а саме передбачені п.1.2 в частині сплати щомісячної комісії в розмірі 888 грн за обслуговування кредиту та п.4.3 в частині сплати банку пені у розмірі 0,3% від простроченої суми за кожний день прострочення, що становить 109,5 % річних, несправедливими, такими, що суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати частково недійсним кредитний договір №72/10338ECLG3I3T від 06.05.2016 року, а саме п. 1.2 договору в частині сплати щомісячної комісії в розмірі 888 грн за обслуговування кредиту, п. 4.3 договору щодо сплати банку пені у розмірі 0,3% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено, що пункт 1.2 кредитного договору №72/10338ECLG3I3T від 06.05.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк», в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 888 гривень є нікчемним.

Визнано недійсним п.4.3 кредитного договору №72/10338ECLG3I3T від 06.05.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк», щодо сплати банку пені у розмірі 0,3000% від простроченої суми за кожен день прострочення у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором.

Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ПАТ «Платинум Банк» оскаржив його шляхом подачі апеляційної скарги, в обґрунтування якої вказує, що судом не вжито заходів для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що позивачем не доведено жодної з обставин, на які вона посилалась в обґрунтування позову, не було надано жодного належного та допустимого доказу в супереч вимогам ст. 80, 81 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не довели укладення спірного договору між сторонами саме в тій редакції, за якою вимагається виконання взятих на себе зобов`язань з боку позичальника, а також з того, що п. 1.2 є нікчемним та п.4.3 спірного договору є несправедливим та порушують права ОСОБА_1 як споживача послуг.

Про те, повністю з такими висновками колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Судом вірно встановлено, що 06.05.2016 року між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №72/10338ECLG3I3T шляхом підписання сторонами Заяви/Анкети-позичальника №72/10338ECLG3I3T (а.с. 7-8, 70).

Відповідно до п.п.1.2, 2.1 договору банк надав позивачу грошові кошти (кредит) у розмірі 28640 грн, на строк кредитування - 36 платіжних періодів ( з яких 3 платіжних грейс-періоди з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 0,0001%) з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 12,0000% та сплатою комісії за обслуговування кредиту в розмірі 888 грн, з кінцевою датою повернення кредиту 01.05.2019 року.

02.07.2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ПАТ «Кредобанк» укладено договір про відступлення прав вимоги. Починаючи з 02.07.2018 року новим кредитором за вищевказаним договором є ПАТ «Кредобанк».

П.п. 2.6, 2.7 умов споживчого кредитування ПАТ «Платинум Банк», затверджених рішенням Правління від 26.04.2016 №25, передбачено, що банк здійснює обслуговування кредиту (здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення позичальником часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою позичальника надає оновлений графік погашення, тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді комісії. Сума комісії за обслуговування кредиту додається до суми щомісячного платежу (а.с. 71).

Вказані обставини сторонами визнаються та не спростовуються.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому ст. 215 ЦК України визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом.

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Оскільки зазначені вище умови договору є нікчемними їх відповідно до правил ч.2 ст. 215 ЦК України не потрібно визнавати недійсними.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постановах від 23 липня 2018 року у справі № 227/277/17 та від 25 липня 2018 року у справі № 609/1261/16-ц.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей ніж ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відповідно до пункту 3.6 цих Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що умови, передбачені пунктом 1.2 кредитного договору №72/10338ECLG3I3T від 06.05.2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк» в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 888 гривень є нікчемними як з підстав невідповідності його вимогам закону, що є вірним, так й з підстав відсутності доказів укладення договору саме в такій редакції, що не було предметом обґрунтувань позовних вимог, про те не вплинуло на законність рішення суду в цій частині вимог.

Про те, суд першої інстанції прийшов до висновку, що умови, які зазначені в пункті 4.3 кредитного договору щодо встановлення пені у розмірі 0,3 процентів за кожен день прострочення виконання зобов`язання за споживчим кредитом, становить 109,5 процентів річних (0,3х365) від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів за рік, є несправедливими, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 процентів вартості продукції) у разі невиконання нею зобов`язань за спірним договором.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що відповідно до умов договору №72/10338ECLG3I3T від 06.05.2016 року позивач отримала грошові кошти у розмірі 28640,00 грн, з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом 12,0000%.

Згідно п.4.3. договору у разі прострочення сплати заборгованості за цим договором, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 0,3% від простроченої суми за кожен день прострочення (а. с. 7).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Апеляційний суд не вважає непропорційно великою суму стягнення, що передбачена умовами кредитного договору, а саме п. 4.3, оскільки за цими погодженими умовами 0,3 відсотка нараховуються виключно у разі прострочення виконання зобов`язання за кожен день лише на суму прострочення, що за умови належного виконання позичальником договору ніяким чином не створює йому непропорційних тілу кредиту навантажень.

Таким чином, висновки суду про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним п.4.3 Договору є помилковими, що було підставою для відмови у їх задоволенні.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ПАТ «Платинум Банк» за подачу апеляційної скарги сплачено 1057,20 грн судового збору згідно платіжного доручення №257182 від 24 квітня 2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Про те, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом з підстав, які передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», а тому як споживач фінансових послуг він є звільненим від сплати судового збору відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України ПАТ «Платинум Банк» слід компенсувати сплачені ним судові витрати в сумі 528,60 грн за подання до суду апеляційної скарги за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок врегульовано Постановою «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року №590 у спосіб, визначений постановою «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03.08.2011 року № 845.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2019 року задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2019 року в частині визнання недійсним п. 4.3 кредитного договору №72/10338ECLG3I3T від 06.05.2016 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні цієї вимоги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Публічному акціонерному товариству «Платинум Банк» 528,60 гривень судових витрат, сплачених за подання до суду апеляційної інстанції скарги, за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді Н.К.Височанська

І. Б. Перепелюк