КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1887/2019
справа №370/1927/14-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретарів судового засідання Дроздової Ж.В., Амборської Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Макарівського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Тандира О.В. 11 травня 2018 року,

у справі за позовом Прокурора Макарівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, договору, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-

встановив:

В серпні 2014 року Прокуратура Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації звернулась до суду з позовом, у якому просила:

1. Визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_2 щодо земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218490 грн. в с.Бишів, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №46.

2. Визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_3) серії НОМЕР_3 з кадастровим номером НОМЕР_2 щодо земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218490 грн. в с.Бишів, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №93.

3. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218490 грн. від 10 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_3), що зареєстрований в реєстрі за №2079.

4. Витребувати з володіння ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_3) на користь держави в особі територіальної громади Бишівської сільської ради земельну ділянку площею 1,5 га в с.Бишів вартістю 218490 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року встановлено факт передачі ОСОБА_2 зазначеної земельної ділянки та який дає право отримати Державний акт на право власності на землю. На підставі цього рішення ОСОБА_2 02 жовтня 2007 року видано державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1.

10 липня 2009 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровуваний) укладено договір дарування цієї земельної ділянки.

Проте ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2009 року зазначене рішення скасовано, а відтак скасована і підстава для видачі державного акту на право власності на землю.

Посилаючись на те, що земельна ділянка вибула з власності на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, прокуратура вважає, що земельна ділянка вибула з власності поза волею власника. Зазначає про правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України у справах №6-146цс13 та №6-52цс14.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 11 травня 2018 року позовні вимоги залишені без задоволення.

Не погодившись з ухваленим рішенням, Прокуратурою Київської області подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд розглянув справу у порядку спрощеного провадження без виклику сторін, хоча предмет спору та обставини справи носять складний характер, мають публічний інтерес, оскільки спір стосується землі.

Посилається на те, що 09 грудня 2014 року у цій справі ухвалено заочне рішення, яким вимоги прокуратури задоволено. 05 серпня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на землю скасовано. Проте спадкоємицею ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, - ОСОБА_3 подано заяву про перегляд заочного рішення та ухвалою від 29 березня 2018 року заочне рішення скасовано.

Прокуратура зазначає, що право власності на землю було припинено за час життя ОСОБА_4, воно не могло увійти до складу спадщини, сама ОСОБА_4 заочне рішення не оскаржувала, а відтак ОСОБА_3 не може вважатися правонаступником і у неї не було права подавати заяву про перегляд заочного рішення.

Окрім того, вказує на те, що ОСОБА_3 є малолітньою особою (ІНФОРМАЦІЯ_1), в її інтересах діяв адвокат на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги, проте при зверненні із заявою договору надано не було, а оскільки інтереси малолітніх мають представляти батьки (усиновлювачі), опікуни чи піклувальники, то представництво не можна вважати таким, що здійснено із дотриманням процесуального закону.

Вважає також незаконним висновок суду про пропуск прокуратурою строків позовної давності, зазначаючи, що про обставини порушення законодавства прокуратурі стало відомо під час перевірки в липні 2014 року. Посилання як на дату, з якої прокуратурі стало відомо про порушення законодавства, на рішення Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2009 року, вважає помилковим.

Зазначає про незаконність рішення суду щодо відсутності підстав для витребування земельної ділянки.

В судовому засіданні представник прокуратури доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити із визначених в ній підстав.

Представник відповідачів ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечував та наполягав на обґрунтованості застосування позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з"явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів.

У задоволенні вимог про визнання недійсними договору дарування та державного акту на право власності на землю, що виданий ОСОБА_4, суд виходив з того, що не можуть бути визнані недійсними правочини про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Щодо іншої частини вимог суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Оспорюваний державний акт видано ОСОБА_2 на підставі судового рішення і правомірність його видачі напряму залежить від чинності судового рішення, проте оскільки підстава, якою є судове рішення, на якій у ОСОБА_2 виникло право на землю скасована, то вважається, що володіння земельною ділянкою є незаконним, а оскільки земля за безвідплатним договором перейшла у власність іншої особи, то є підстави для її витребування відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України.

Разом з тим про наявність підстав для правомірного витребування землі прокурору мало бути відомо з 03 лютого 2009 року (ухвала Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2009 року), проте позов подано лише 05 серпня 2014 року, а відповідачем заявлено про застосування позовної давності, у зв"язку із чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної інстанції в частині порушення судом норм процесуального права, колегією суддів установлено наступне.

Позовна заява подана до суду 05 серпня 2014 року, 08 вересня 2014 року у справі відкрито провадження, а 09 грудня 2014 року ухвалено заочне рішення про задоволення вимог.

В березні 2018 року від імені та в інтересах ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) із заявою про перегляд заочного рішення звернувся адвокат ОСОБА_5, повноваження якого підтверджені ордером.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 29 березня 2018 року залучено ОСОБА_3 як правонаступника ОСОБА_4; заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

В травні 2018 року прокуратура звернулась з клопотанням про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 03 травня 2018 року у задоволенні цього клопотання відмовлено.

15 грудня 2017 року набрав чинності ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

За змістом ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, згідно із змістом ст.277 цього Кодексу питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження за власної ініціативи відповідно до вимог Кодексу або за клопотанням позивача, суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі. Розгляд справи в порядку спрощеного провадження відбувається з дотриманням вимог ст.ст. 277-279 ЦПК України.

З матеріалів справи убачається, що провадження у справі відкрито 08 вересня 2014 року, тобто до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до частин 2-6 ст.19 ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи - у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст.274 ЦПК України:

У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Відповідно до частин 5-7 ст.279 ЦПК України:

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву.

Відповідно до матеріалів справи її розгляд розпочато до набрання чинності ЦПК України у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, тобто за правилами цивільного процесуального кодексу в редакції, якою було передбачено розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Окрім того, питання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження вирішується в ухвалі про відкриття провадження у справі. Ураховуючи наведене, суд мав розглянути справу після скасування заочного рішення в такому самому порядку, як і до ухвалення заочного рішення, тобто з викликом сторін.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа перегляду в загальному порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги про правонаступництво ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до матеріалів спадкової справи, 18 червня 2015 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все належне їй майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось, і взагалі все те, на що за законом вона матиме право, заповіла ОСОБА_3

10 січня 2018 року на ім"я ОСОБА_3 складено свідоцтво про право на спадщину за заповітом на корівник, що розташований по АДРЕСА_1.

10 січня 2018 року на ім"я ОСОБА_3 складено свідоцтво про право на спадщину за заповітом на складську будівлю АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв'язку з вибуттям із процесу суб'єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов'язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

З наведеного вбачається, що вказана норма закону підлягає застосуванню виключно в разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

Отже ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва у тих справах, де сторона - учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв'язку зі смертю після відкриття провадження у справі.

Відтак заміна ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, її правонаступником ОСОБА_3 відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Перегляд заочного рішення є однією із стадій судового процесу та на цій стадії допускається правонаступництво, оскільки у спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є майно, що входить до предмету спору, можуть виникнути права та обов"язку правопопередника за таким судовим рішенням.

Посилання апеляційної скарги на те, що 09 грудня 2014 року у цій справі ухвалено заочне рішення, яким вимоги прокуратури задоволено, а 05 серпня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на землю скасовано, а відтак у складі спадщини були відсутні права на землю, не дають правових підстав для відмови особі у допуску до судочинства шляхом подання заяви про перегляд заочного рішення.

Перевіряючи доводи скарги про порушенням судом норм процесуального права, якими є питання представництва ОСОБА_3, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Положення цієї статті закріплюють наявність процесуальних прав також і за малолітніми.

Відповідно до ст.47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

У разі реєстрації шлюбу фізичної особи, яка не досягла повноліття, вона набуває цивільної процесуальної дієздатності з моменту реєстрації шлюбу. Цивільної процесуальної дієздатності набуває також неповнолітня особа, якій у порядку, встановленому цим Кодексом, надано повну цивільну дієздатність.

В силу положень цієї статті малолітні особи не мають право особисто здійснювати цивільні процесуальні права.

Відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

З матеріалів справи убачається, що представник малолітньої ОСОБА_5 діє від імені ОСОБА_3 на підставі ордеру, виданого відповідно до Договору про надання правової допомоги 05/02 від 5 лютого 2018 року, укладеного із законним представником малолітньої ОСОБА_2, що відповідає вимогам, які встановлені до інституту представництва цивільним процесуальним кодексом.

Перевіряючи обставини справи в межах заявлених вимог, судом апеляційної інстанції установлено наступне.

З матеріалів справи убачається, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року у справі №2-0-62 за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи Макарівська районна державна адміністрація, СТОВ "Лан" про встановлення факту, що має юридичне значення, встановлено факт переходу права користування земельною ділянкою розміром 1,5 га в АДРЕСА_1 до ОСОБА_2, що дає йому право приватизувати вказану земельну ділянку і отримати Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку відповідно до ст.ст. 116, 125, 126 ЗК України.

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_2 02 жовтня 2007 року отримав Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 1,5 га, що розташована у АДРЕСА_1, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2009 року за апеляційною скаргою прокурора Макарівського району Київської області рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року було скасовано, заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Проте 10 липня 2009 року між ОСОБА_2, як дарувальником, та ОСОБА_4, як обдаровуваною, укладено договір дарування цієї земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області Дурицьким А.П. та зареєстрований у реєстрі за №2079.

На підставі цього договору ОСОБА_4 18 серпня 2009 року отримала Державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на вказану вище земельну ділянку, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 93.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, спадкоємцем майна ОСОБА_4 згідно заповіту є ОСОБА_3, яка спадщину прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину на заповітом від 10 січня 2018 року, зокрема на корівник по АДРЕСА_1 та на складську будівлю АДРЕСА_1.

В частині позовних вимог про визнання недійсними державних актів на право на землю колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи убачається, що Державний акт серії НОМЕР_1 на ім"я ОСОБА_2 видано на підставі рішення суду, яке скасовано; Державний акт серії НОМЕР_3 на ім"я ОСОБА_4 видано у зв"язку із укладенням 10 липня 2009 року між ОСОБА_2, як дарувальником, та ОСОБА_4, як обдаровуваною, договору дарування цієї земельної ділянки.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції, чинній на час отримання земельної ділянки позивачем) таким документом є державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Із системного аналізу норм ЗК України вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того, чи є законним рішення, на підставі якого його видано.

З даних державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що виданий ОСОБА_2, убачається, що такий видано на виконання рішення Макарівського районного суду Київської області від 18 травня 2007 року.

Тобто первинною підставою набуття ОСОБА_2 права приватної власності на земельну ділянку було судове рішення у справі №2-0-62/07, надалі скасоване ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2009 року.

З огляду на те, що державний акт був виданий на виконання судового рішення у справі №№2-0-62/07, а не на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, відтак вирішення питання про правомірність видання державного акта безпосередньо залежить від законності судового рішення.

Захист земельних прав - це передбачені способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб"єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальних перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов"язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З набранням чинності Законом України від 07 липня 2011 року №3613-УІ "Про державний земельний кадастр" та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" без оформлення державних актів.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже право або інтерес особи, яка вважає себе власником або постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб"єкта державної реєстрації прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Державний акт є документом, що посвідчує право на земельну ділянку, із визнанням якого без внесення до державного реєстру відповідного запису щодо належного власника або землекористувача, спір про право може бути не вирішеним. При цьому для вирішення питання щодо належного власника (користувача) визнання недійсним державного акта не є необхідним.

Відтак належним способом захисту права або інтересу особи у такому разі є не визнання недійсним державного акту на право на землю, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування).

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду у справах №925/1265/16, №522/2201/15-ц.

Звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки площею 1,5 га вартістю 218490 грн. від 10 липня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_3), прокурор не визначає правових підстав та нормативного обґрунтування цих вимог.

Разом з тим, одночасно заявляє вимоги про витребування майна на підставі ст.388 ЦК України.

За змістом п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч.3 ст.388 ЦПК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

З матеріалів справи убачається, що майно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, прийнятого стосовно цього майна, але в подальшому скасованого, тобто поза волею власника, та на момент укладення договору дарування дарувальник не мав права розпоряджатися земельною ділянкою, отже правильним є застосування до цих правовідносин ст.388 ЦК України.

Проте в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з серпня 2015 року відсутній запис про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2 за ОСОБА_4, що дає підстави для висновку про відсутність у ОСОБА_4 на момент смерті прав на цю земельну ділянку.

З матеріалів спадкової справи убачається, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 1,5 га не входить до складу спадщини, отже відсутні підстави уважати, що ОСОБА_3 набула в порядку спадкування право власності на цю земельну ділянку, що унеможливлює задоволення позовних вимог про витребування у неї цього нерухомого майна.

Таким чином, нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Належним відповідачем у спорі про витребування майна в порядку ст.388 ЦК України є титульний власник спірного майна, що володіє ним на момент вирішення спору, тоді як особи, які набували та втрачали відповідне право у ланцюгу правочинів, не є відповідачами у такому спорі, позаяк на час пред"явлення вимоги про витребування майна з володіння не є ані власниками, ані володільцями, ані користувачами спірного майна.

Ураховуючи те, що на час вирішення справи судом першої інстанції державна реєстрація права на земельну ділянку за ОСОБА_4 була скасована, на момент смерті вона вже не була титульним власником та ця земельна ділянка не увійшла до складу спадщини, зазначене дає підстави для висновку про те, що спадкоємець ОСОБА_4 - ОСОБА_3 не є титульним власником цієї земельної ділянки та спірна земельна ділянка не може бути від неї витребувана на підставі ст.388 ЦК України.

З огляду на наведене, позовні вимоги не підлягають задоволенню із наведених вище підстав, а рішення суду першої інстанції ухвалене із порушенням вимог процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 травня 2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Прокурора Макарівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Макарівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, договору, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 березня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В.Соколова