У Х В А Л А

15 липня 2019 року

м. Київ

справа № 442/3437/17

провадження № 61-12190ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належать нежитлові приміщення площею 192,3 кв.м., приміщення спільного користування пл. 24,6 кв.м., приміщення загального користування площею 0,394 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 .

18 серпня 2014 року були проведені електронні торги, за результатами яких ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на частину вищевказаного йому майна, а саме: нежитлове приміщення № №5 , 5А, 5В, загальною площею 160,4 кв.м., що по АДРЕСА_1 , крім того приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м., приміщення загального користування площею 0,0394 кв.м.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2017 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2917 року задоволено його позов до Дрогобицького МВДВС ГТУЮ у Львівській області, ДП «Інформаційний центр», ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів та скасування свідоцтва.

Визнано недійсними електронні торги з продажу нежитлового приміщення № №5, 5А, 5В, загальною площею 160,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке придбано ОСОБА_1 за 288 800 гривень, без ПДВ, крім того приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м., приміщення загального користування площею 0,394 кв.м, що раніше належало ОСОБА_2 на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області №2-3332/09 від 02 листопада 2009 року, зареєстрованого КПЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» 10 грудня 2009 р., реєстраційний номер майна 29151781;

Визнано недійсним протокол проведення електронних торгів № 1053 від 04 серпня 2014 року;

Визнано недійсним акт державного виконавця про проведення електронних торгів від 15 серпня 2014 року;

Визнано недійсним свідоцтво від 18 серпня 2014 року, видане ОСОБА_1 .

Враховуючи наведені обставини, 01 березня 2017 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив негайно звільнити належні йому нежитлові приміщення і не чинити перешкод у користуванні ними.

Крім того, з метою використання належних йому приміщень, він передав належне йому приміщення в оренду на підставі договору оренди від 15 березня 2017 року.

24 квітня 2017 року на виконання договору оренди від 15 березня 2017 року він мав намір передати майно орендарю для його використання відповідно до укладеного договору.

Однак відповідач не звільняє належні йому приміщення, зберігає там свої речі, використовуючи приміщення як торгівельний заклад.

З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог від 06 квітня 2018 року та 05 грудня 2018 року позивач просив:

зобов`язати ОСОБА_1 усунути йому перешкоди в користуванні належним йому нежитловим приміщенням загальною площею 167,6 кв.м, які на даний час позначені в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ „5г" під літ. 1, площею 167,2 кв.м і в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ „5д" під літ. 1, площею 4 кв.м, приміщенням спільного користування площею 24,6 кв.м, приміщенням загального користування площею 0,394 кв.м, що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 і виселити ОСОБА_1 з нежитлового приміщення загальною площею 167,6 кв.м, які на даний час позначені в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ „5г" під літ. 1, площею 167,2 кв.м і в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ „5д" під літ. 1, площею 4 кв.м, приміщення спільного користування площею 24,6 кв.м, приміщенням загального користування площею 0,394 кв.м, що знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_1 привести нежитлове приміщення, яке знаходиться на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 і позначене в Технічному паспорті на нежитлове приміщення літ „5г" під літ. 1, площею 167,2 кв.м до попереднього стану /згідно з Технічним паспортом на нежитлове приміщення від 20 травня 2008/, який існував на час проведення 04 серпня 2014, електронних торгів, що визнані недійсними рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 червня 2016 року;

стягнути з ОСОБА_1 на його користь 42 300 гривень матеріальної шкоди.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 42 300,00 грн матеріальної шкоди скасовано, в частині вирішення питання розподілу судових витрат змінено.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 42 300,00 грн матеріальної шкоди відмовлено.

В решті рішення залишено без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 без відповідних правових підстав користується спірними приміщеннями, які йому не належать, та чинить перешкоди ОСОБА_2 у доступі та користування цим майном; доказів звільнення спірних об`єктів нерухомості матеріали справи не містять тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про ефективність обраного позивачем способу захисту прав при ухваленні судового рішення керуючись приписами ст.15,16,386,391 ЦК України шляхом виселення ОСОБА_1 із нежилових приміщень та зобов`язання відповідача привести їх до попереднього стану, який існував на час проведення 04 серпня 2014 року електронних торгів, які визнані недійсними.

Скасувавши рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, апеляційний суд посилався на відсутність належних та допустимих доказів обставин, якими обґрунтовані ці вимоги.

22 червня 2019 року (відповідно до відмітки на поштовому конверті) ОСОБА_1 направив касаційну скаргу на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду в частині залишення без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі є усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 грудня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров