Єдиний унікальний номер № 616/360/19
Провадження № 2/616/157/19
«30» липня 2019 року Великобурлуцький районний суд
в складі головуючого - судді РИКОВА М.І.
судового засідання ШЕГДА В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 в якій просить визнати відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, виданого Великобурлуцькою державної нотаріальної конторою Харківської області 24.04.2007 р., зареєстровано в реєстрі за номером 1259, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_4 у 2018 році покинула свого чоловіка та сина позивача, виїхавши до м. Харкова. З березня 2018 року по теперішній час відповідач за місцем реєстрації не проживає. 03 листопада 2018 року шлюб між сином позивача ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_4 розірвано, відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 03.11.2018 року Великобурлуцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Відтак, відповідач на теперішній час не являється членом сім`ї позивача. Оскільки на теперішній час відповідач зареєстрована за вказаною адресою, але не проживає у позивача, виникають проблеми з нарахуванням їй, як власнику вищевказаного домоволодіння, субсидії на сплату комунальних послуг, чим суттєво порушують права позивача, а тому, остання звернулася до суду з позовом та просила його задовольнити. Позивач вказує, що таке становище порушує її права та інтереси, не дає можливість користуватись своїм приватним житлом та не дає можливості оформити субсидію.
Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
Ухвалою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 22 травня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було встановлено 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу 5-тиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Встановлено відповідачу 5-тиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.
Позивач ОСОБА_3 до суду не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, на адресу суду надала заяву в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення (а.с.31).
Згідно зі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Судову повістку направлено 23 травня 2019 року (а.с.28,29) за місцем реєстрації відповідача, проте не одержана нею. Факт належного повідомлення про наступну дату судового засідання - день, час та місце слухання справи підтверджується судовим оголошенням на офіційному сайті Судової влади України про виклик відповідача в судове засідання (а.с.34.35). На адресу суду відзиву на позовну заяву не надала, клопотань та заяв від ОСОБА_4 не надходило.
Відповідно до п.2, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ухвали Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 липня 2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції).
Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 квітня 2007 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.15).
Як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_4 була заміжня за сином позивачки ОСОБА_5 та була прописана, як член сім`ї.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 03 листопада 2018 року, виданого Великобурлуцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.12).
Як вбачається з довідки про склад сім`ї, виданої виконкомом Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 29 березня 2019 року за вих. № 1033, в зазначеному будинку зареєстровані: позивач, син ОСОБА_5 , онук ОСОБА_6 , невістка ОСОБА_4 (а.с.11). Отже, відповідача було зареєстровано в будинку, як члена сім`ї.
Відповідно до актів - обстеження від 02 жовтня 2018 року та 14 березня 2019 року, при обстеженні будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , засвідчено, що згідно домової книги за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 , 1952 року народження, ОСОБА_5 , 1978 року народження, ОСОБА_6 , 2000 року народження, ОСОБА_4 , 1982 року народження, однак фактично проживає три чоловіки: ОСОБА_3 , 1952 року народження, ОСОБА_5 , 1978 року народження та ОСОБА_6 , 2000 року народження. ОСОБА_4 з березня 2018 року фактично за місцем реєстрації не проживає (а.с.13-14).
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд приходить до висновку, що позивач довів свій позов, а тому вважає, що ОСОБА_4 втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із не проживанням за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин.
Даних, які б свідчили, що ОСОБА_4 не проживає за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що їй чинилися перешкоди у проживанні в будинку, суду не надано.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Отже, відповідно до викладеного, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.
Згідно частини 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768 грн 40 к (а.с.02), позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені в повному обсязі, дана особа просить судові витрати стягнути з відповідача на її користь. Суд вважає, що вимоги позивача в цій частині також підлягають до задоволення.
Керуючись ст.156 ЖК України, ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 89, 206, 263-265, 280-282 ЦПК України, районний суд,-
Позов ОСОБА_3 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Теплогорськ Луганської області, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Теплогорськ Луганської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки смт. Великий Бурлук, Великобурлуцького району, Харківської області сплачений судовий збір в розмірі 768 грн 40 к.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Великобурлуцький районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка смт. Великий Бурлук, Великобурлуцького району, Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Теплогорськ, Луганської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Головуючий - Суддя Великобурлуцького районного суду

Харківської області М.І.РИКОВ