Справа № 135/277/19
Провадження № 2/135/170/19
РІШЕННЯ

іменем України

11.07.2019 Ладижинський міський суд Вінницької області

у складі: головуючої судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Басараб О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Салівон Дмитрій Олександрович до ОСОБА_2 про стягнення суми позики, інфляційних витрат, 3% річних та процентів на користування коштами,

ВСТАНОВИВ:

26 лютого 2019 адвокат Салівон Дмитрій Олександрович звернувся в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми позики, інфляційних витрат, 3% річних та процентів на користування коштами.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 червня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 50 000 грн та зобов`язався їх повернути до 01 серпня 2016 року, про що надав розписку від 23 червня 2016 року. Зазначені кошти відповідач станом на день подання позову до суду не повернув. Таким чином, відповідач порушив зобов`язання перед позивачем щодо повернення позики.

Крім того, у зв`язку з тим, що відповідач прострочив повернення позики у строк до 01.08.2016, то позивач має право вимагати сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Тому, крім повернення суми позики у розмірі 50000 грн, інфляційні втрати за період з 01.08.2016 по 31.01.2019 складають 15150 грн, а 3% річних за весь час прострочення становлять 3525,82 грн. Також, позивач вимагає від відповідача сплати процентів за весь час користування позикою (з 23.06.2016 по 15.02.2019), що становить 20349,98 грн. Всього загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача становить 89025,80 грн.

Позивач з метою досудового врегулювання спору звернувся до відповідача з претензією від 31.01.2019 про повернення позики, яка залишена без відповіді та задоволення.

Тому, позивач вимушений звернутися до суду та просити стягнути з відповідача 50000 грн боргу, 3525,82 грн - 3% річних за весь час прострочення, 15150 грн інфляційних втрат та 20349,98 грн нарахованих процентів за весь час користування коштами.

Відповідач відзив на позовну заяву на пропозицію суду не подав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явилися, однак позивач ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає повністю.

З`ясувавши позицію учасників розгляду справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, дослідивши докази, керуючись принципами законності та обґрунтованості, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 50 000 грн та зобов`язався їх повернути до 01 серпня 2016 року, що підтверджується розпискою від 23 червня 2016 року (а.с.12).

Відповідач ОСОБА_2 прострочив повернення позики у строк до 01.08.2016, тому позивач ОСОБА_1 вимагає сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, який складає 15150 грн, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 3525,82 грн та 20349,98 грн процентів за весь час користування позикою (з 23.06.2016 по 15.02.2019), що підтверджується розрахунком від 20.02.2019 (а.с.6-8).

Позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача ОСОБА_2 з претензією про повернення позики, що вбачається з копії претензії від 31.01.2019 (а.с.13).

Наявність боргового документа підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 по цій розписці.

Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобов`язань за договором позики і регулюються главою 71 ЦК України та ст. ст. 192, 202, 207 , 509, 524, 525, 526, 527, 530, 533, 545, 610, 612, 625, 629, 631, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. ст. 525, 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тобто є юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків - правочином.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, 11 листопада 2015 року та від 24 лютого 2016 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, у справах № 6 - 63 цс13, № 6 - 79 цс 14, №6 -1967 цс15, № 6-50 цс16.

При ухваленні рішення у даній справі суд виходить також з положень ст. ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.6, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 3 ЦПК України, ст.ст.3,15,16 ЦК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст.12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобов`язання на підставі укладеного ними договору позики, на підтвердження укладення якого та на підтвердження позовних вимог, позивачем ОСОБА_1 надано оригінал розписки, виданої відповідачем (а.с. 12).

За умовами укладеного між сторонами договору позики, позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 у власність кошти, а відповідач зобов`язувався повернути позивачу таку ж суму коштів (суму позики) у визначений сторонами договору позики строк, тобто до 01.08.2016.

При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, так як передав відповідачу у власність обумовлену договором суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, оскільки, не дивлячись на настання строків виконання зобов`язань за договором, коштів позивачеві не повернув.

Відповідно до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Наявність боргового документа підтверджує факт не виконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості ОСОБА_2 по цій розписці.

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст.12 ЦПК України), надавши належні та допустимі докази в підтвердження позову відповідно до вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 реалізував свої процесуальні права, визнатвши позов.

Відтак, відповідач ОСОБА_2 порушив зобов`язання за договором позики, допустивши його невиконання, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов`язання за договорами позики в судовому порядку.

Відтак, підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 50000 грн згідно розписки від 23.06.2016.

У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нарахована від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ відсотки за весь строк користування коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року, яка прийнята за результатами перегляду судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справі № 6 - 369 цс15.

Відтак, заявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів за користування грошовими коштами, підлягають задоволенню і обчислюються за такою формулою: розмір заборгованості х на кількість днів прострочення х ставку НБУ/ кількість днів у році х 100 процентів. Тобто, підлягає стягненню з відповідача за період з 23.06.2016 по 15.02.2019 процентів за користування грошовими коштами у розмірі 20349,98 грн.

Також підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми, які за період 01.08.2016-31.01.2019 становлять 3525,82 грн і розраховуються за формулою: розмір заборгованості х 3 відсотки річних від простроченої суми / кількість днів у році х кількість днів прострочення.

Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача індекс інфляції за порушення грошового зобов`язання за період 01.08.2016-31.01.2019 в сумі 15150 грн.

Враховуючи викладене та проаналізувавши обставини справи і наявні у справі докази, визнання позову відповідачем суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 890 грн 25 коп. судового збору та 800 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.1206 ЦК України, ст. ст. 12, 56, 81, 263 - 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі 50000 грн; 3525,82 грн 3% річних за період з 01.08.2016 по 31.01.2019; 15150 грн інфляційних втрат за період з 01.08.2016 по 31.01.2019; 20349,98 грн нарахованих процентів за період з 24.06.2016 по 01.02.2018.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 890 грн 25 коп. судового збору та 800 грн понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ладижинський міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).

Рішення складено та підписано суддею 11 липня 2019 року.

Суддя