Дата документу 27.03.2019 Справа № 336/4815/17
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/4815/17Головуючий у 1-й інстанції Марко Я.Р. Повний текст рішення складено 10.10.2018 року.
Пр. № 22-ц/807/596/19Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Кулабухової І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права приватної власності на частку домоволодіння та виділення у користування частину домоволодіння

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-3), який в подальшому уточнила (т.с. 1 а.с. 99-103) та в якому просила визнати за нею право приватної власності на:

- 61/200 частку домоволодіння у складі житлового будинку літ. Д, гаражу, літньої кухні, погребу, душу і вбиральні, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд. 16 та / або на 1/2 частку вказаних обєктів у вигляді будівельних матеріалів використаних в ході їх перепланування та будівництва;

- на 1/2 частку автомобіля Honda Accord, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований на імя ОСОБА_3;

- на 1/2 частку автомобіля ГАЗ-53, державний реєстраційний номер ЗПС 4344, який зареєстрований на імя ОСОБА_3;

- вселити її у житловий будинок літ. Д, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд. 16;

- визначити між нею та відповідачем порядок користування житловим будинком літ. Д, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд. 16, виділивши їй у користування квартиру № 2 загальною площею 41,7 кв. м в тому числі житловою площею 25,5 кв. м (у складі: коридор № 1 площею 8,8 кв. м, кімната № 2 площею 7,0 кв. м, кімната № 3 площею 13,2 кв. м, кімната № 4 площею 5,3 кв. м, кухня № 5 площею 7, 4 кв.м.), розташовану у житловому будинку літ. Д за адресою: м. Запоріжжя, вул. Абразивна, буд. 16.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 46) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2018 року (т.с. 1 а.с. 209-214) позовні вимоги про поділ майна подружжя, а саме про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля «Honda Accord», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на 1/2 частку автомобіля «ГАЗ-53», державний реєстраційний номер ЗПС 4344 та вселення задоволено.

В іншій частині невирішених позовних вимог розгляд справи було продовжено.

Всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги (т.с. 1 а.с. 235-240) шляхом їх зменшення та просила:

- визнати за нею (ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2) право приватної власності на 61/200 частку домоволодіння за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Абразивна, будинок №16 (шістнадцять), до складу якої входять обєкти позначені літерами: Д, д, Е-2, Л, М, Н, О, К, пг;

- та виділити їй (ОСОБА_2Г.) у користування у житловому будинку літ. Д: душова №1-11 площею 1,1кв. м; коридор №1-3 площею 7,4 кв. м, житлова кімната №1-4 площею 7,0 кв.м; житлова кімната №1-5 площею 13,2 кв. м та житлова кімната №1-6 площею 5,3 кв.м,

- в загальному користуванні залишити кухню №1-2 площею 14,8 кв. м.

В обґрунтування своїх зменшених позовних вимог зазначала, що вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 У шлюбі вони набули у спільну сумісну власність 61/100 частку домоволодіння, розташованого за адресою: м. Запоріжжя вул. Абразивна, буд.16 у складі житлового будинку літ. Д та інших господарських будівель та споруд, що підтверджується документами про оформлення та реєстрацію права власності на майно у 1994 році, тому на підставі ст.ст. 16 18 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, 61/100 частка домоволодіння є спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року (т.с. 2 а.с. 101-106) у позові ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на частку домоволодіння та виділення у користування частини домоволодіння у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 118-122) просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі, здійснити розподіл судових витрат.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 126).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2246,70 грн. до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції за результатами вказаної апеляційної скарги ОСОБА_2 (т.с. 2 а.с. 135), справу призначено до апеляційного розгляду (т. 2 а.с. 137).

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 145-148).

Відповідач ОСОБА_4 правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі станом на час розгляду цієї справи апеляційним судом не скористалась.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 23 січня 2019 року (т.с. 2 а.с. 157-158) не відбувся та був відкладений в порядку задоволення клопотання представника позивача про його відкладення (т.с. 2 а.с. 152-156).

У судовому засіданні 06 березня 2019 року (т.с. 2 а.с. 170) апеляційним судом розпочато розгляд цієї справи по суті за відсутності відповідача ОСОБА_4: заслухано доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3, а також представників останніх ОСОБА_5 (т.с. 2 а.с. 153-155) та ОСОБА_6 (т.с. 2 а.с. 168), який також є представником відповідача ОСОБА_4 (т.с. 2 а.с. 169), у розгляді цієї справи оголошено перерву в порядку задоволення клопотань сторін про надання їм часу для врегулювання спору мировим шляхом.

Оскільки, в силу вимог ст. 12 ч. 5 п. 2 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами.

У судове засідання 27 березня 2019 року належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 172, 174) відповідач ОСОБА_4 не зявилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_4 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останньої за присутністю її представника ОСОБА_6, позивача ОСОБА_2, представника останньої - ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_3 та представника останнього - ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді-доповідача, додаткові пояснення всіх з'явившихся учасників цієї справи, які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що між сторонами у цій справі будь-якої угоди не досягнуто, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача про визнання права приватної власності на частку домоволодіння та виділення у користування частини домоволодіння у цій справі, керувався ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та безпідставності позовних вимог позивача у цій частині.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції правильно було встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований 18 грудня 1982 року (свідоцтво, копія т.с. 1 а.с. 4).

Право власності на 61/100 частин домоволодіння № 16 по вулиці Абразивній в місті Запоріжжя оформлено та зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 25 травня 1994 року № 256 (т.с. 1 а.с. 12).

Суд першої інстанції правильно вважав, що сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Станом на дату видачі свідоцтва на вищезазначену частину будинку у 1994 році діяв КпШС України, тому саме його нормами, зокрема ст. ст. 22 (спільна сумісна власність подружжя), 24 (роздільне майно подружжя) мав керуватись суд першої інстанції при вирішенні цієї справи.

Разом із тим, помилкові посилання суду першої інстанції у цій справі на ст. ст. 57 (майно, що є особистою власністю дружини, чоловіка), 60 (підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя) СК України, який набрав чинності лише з 01.01.2004 року, не призвели до неправильності вирішення судом першої інстанції цієї справи по суті. Оскільки, останні є аналогічними за своїм змістом ст. ст. 22, 24 КпШС України.

Конструкція норми ст. 22 КпШС України, ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу (постанова Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 308/11958/14-ц).

Обовязок довести, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного подружжя, покладено на останнього (такий висновок зробив Верховний Суд в постанові № 654/5243/14-ц).

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що житловий будинок № 16 по вул. Абразивна у м. Запоріжжя існував ще до 1977 року, за цим житловим будинком рішенням виконкому Шевченківської райради № 43 від 10.02.1977 року була закріплена земельна ділянка в розмірі 600 кв. м (т.с. 1 а.с. 15).

25 травня 1994 року на підставі вищезазначеного свідоцтва № 256 на домоволодіння у вигляді 61/100 часток останнього на імя відповідача ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 12-13) відбулось не набуття права власності на домоволодіння, яке складається на сьогодні вже із двох житлових будинків, а лише зміна ідеальних часток у цьому домоволодінні його співвласників: ОСОБА_3 (відповідача у цій справі) та ОСОБА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради Запорізької області № 293 від 19.05.1994 року (т.с. 1 а.с. 64-70), який прийняв таке рішення, розглянувши заяву гр. ОСОБА_7 про зміну ідеальних часток на будинок № 16 по вул. Абразивній у м. Запоріжжі, встановивши, що гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_3 побудували е,, г2, г3, сараї З,И., кухню Ж, погріб пг1, вбиральню И, житловий будинок Д, сіні д, гараж Е, погріб пг, вбиральню К на підставі дозволу гл. архітектора міста від 01.04.1994 р. № 241/94 від 07.04.1994 року № 8 та від 14.04.1994 р. № 221/9, у звязку із чим змінились ідеальні частки співвласників.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем ОСОБА_2 у цій справі не доведено належними, допустимими доказами, що вищезазначені 61/100 часток домоволодіння є спільним сумісним майном подружжя в силу саме презумпції спільності майна подружжя, передбаченої ст. 22 КпШС України.

Так, дійсно, як вбачається із технічного паспорту на вищезазначене домоволодіння (т.с. 1 а.с. 108), частина будівель та споруд були побудовані ще у 1973-1974 роках (житловий будинок Г, веранда, гараж), а решта - після 18.12.1982 року (т.с. 1 а.с. 4), тобто коли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одружились.

Однак, на 61/100 частину вищезазначеного домоволодіння приходяться два житлових будинки Г і Д та всі ці будівлі та споруди разом, на 61/100 частин в натурі будь-які будівлі та споруди, побудовані за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не виділялись.

Належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні.

Навпаки, як вбачається із договору дарування ОСОБА_7 від 02.11.2009 року (т.с. 2 а.с. 10) на користь ОСОБА_4 (другий відповідач у цій справі) 39/100 частин вищезазначеного домоволодіння, до складу останнього входять житловий будинок Г, житловий будинок Д, погріб пг1, гараж Е, вбиральня К, погріб з шийкою пг, літня кухня Ж, сарай З, вбиральня И, душ Л., котельня Н, навіс О, хвіртки № 5, ворота № 6, водопровід № 7, замощення ІІ, яма зливна № 8, хвіртки № 11, паркан № 10, паркан № 12, хвіртки № 13, паркан № 4, хвіртки № 14 (п.1. договору).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що у даному випадку до 61/100 частини вищезазначеного домоволодіння, зареєстрованого на імя відповідача ОСОБА_3, не можна застосовувати у цій справі презумпцію спільності майна подружжя, передбачену законом, зокрема ст. 22 КпШС України.

Без визнання спочатку вищезазначених 61/100 частин домоволодіння № 16 по вул. Абразивній у м. Запоріжжя, право власності на яких зареєстровано на ОСОБА_3, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з будь-яких правових підстав (майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат ОСОБА_4Л тощо) не можна у цій справі визнавати за ОСОБА_2 право власності на 61/200 частин вищезазначеного домоволодіння в порядку поділу останнього між подружжям.

Не може бути спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яке зареєструвало свій шлюб лише у 1982 році, майно, що також входить до складу 61/100 частин вищезазначеного домоволодіння, зокрема: побудовані ще у 1973-1974 роках житловий будинок Г, веранда, гараж.

Проте, встановлено, що предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі були лише вимоги позивача ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с. 235-240), за якими остання просила одразу визнати за нею право власності на 61/200 частин вищезазначеного домоволодіння в порядку ст. 22 КпШС України, до складу якої, на її думку, входять лише обєкти, позначені літерами Д, д, Е-2, Л, М, Н,О, К, пг, виходячи лише із рівності часток подружжя у цьому майні (ст. 28 КпШС України).

При цьому, ОСОБА_2 позовних вимог у цій справі про визнання 61/100 частин вищезазначеного домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_3 з будь-яких інших правових підстав, ніж ст. 22 КпШС України, не заявляла, відповідно, останні не були предметом розгляду цій справі суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Разом із цим, це не позбавляє ОСОБА_2 у подальшому окремо від цієї справи заявляти такі позовні вимоги.

Крім того, судом першої інстанції також було встановлено та підтверджено сторонами, що порядок користування домоволодінням між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не визначався, майно в натурі не виділялось та, відповідно, до змісту дослідженого в суді рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради від 28.07.1994 року № 431/10, виписка з якого міститься в матеріалах справи (т.с. 1, а.с.71), неможливо здійснити поділ домоволодіння між його співвласниками.

Отже, при вищевикладених встановлених фактичних обставинах цієї справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_2 та її представник не довели у суді першої інстанції, що також запропонований позивачем в її в позовних вимогах у цій справі порядок користування домоволодінням є можливим з технічної точки зору і не порушить прав всіх співвласників домоволодіння, в тому числі відповідача ОСОБА_4

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права приватної власності на частку домоволодіння та виділення у користування частини домоволодіння є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції по суті у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача, що стосується визнання права приватної власності на частку домоволодіння та виділення у користування частини домоволодіння у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обовязковою підставою для скасування або зміни рішення.

Однак, встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення.

Крім того, в силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні лише виклав покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в описовій частині рішення, не зазначаючи про те, що він приймає чи не приймає останні до уваги у цій справі взагалі.

Це не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційним судом за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги позивача у цій справі.

Оскільки, обставини набуття права власності на вищезазначене домоволодіння відповідача ОСОБА_3 при вищенаведених обставинах підтверджені у цій справі відповідними письмовими доказами, наданими сторонами.

Порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що хоча суд першої інстанції в оскаржуємому рішенні у цій справі й послався на ст. 141 ЦПК України, однак він фактично не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 грудня 2018 року було відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подачу її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року у цій справі у розмірі 2246,70 грн. до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції за результатами розгляду вказаної апеляційної скарги ОСОБА_2, а тому при вищевикладених обставинах останній слід стягнути з ОСОБА_2 на користь держави (Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Код банку (МФО): 899998; Отримувач: УК у м. Запоріжжі/Вознесенівс./22030101; Код ЕДРПОУ отримувача: 38025409; Номер рахунку отримувача: 0011) за постановою апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) у дохід держави судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2018 року у цій справі у розмірі 2246,70 грн., сплата якого була відстрочена апеляційним судом ухвалою від 07 грудня 2018 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 29.03.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_9ОСОБА_10