ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року

м. Київ

справа № 541/512/18

провадження № 61-45994 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Миргородської міської ради,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2018 року в складі колегії суддів Бондаревської С. М., Кривчун Т. О., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

06 березня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 і просила визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею в належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 21 січня 2014 року до 07 травня 2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народилася дочка ОСОБА_6, яка зареєстрована та проживає з матір'ю.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 березня 2018 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на дочку.

Позивач зазначала, що стосунки між сторонами стали відверто ворожими, ОСОБА_5 чинить психологічне насильство над ОСОБА_4 шляхом погроз та маніпулюванням дитиною, тому ОСОБА_4 просила визначити місце проживання дочки з нею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Суд першої інстанції виходив із того, що в судовому засіданні не було встановлено будь-яких обставин, які б свідчили про невизнання або порушення відповідачем права позивача на проживання з нею малолітньої дочки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 червня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено та визначено місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційний суд виходив із того, що між батьками виник спір щодо місця проживання дитини, а тому з урахуванням обставин справи, з метою попередження можливих конфліктів між батьками, в яких дочка може стати знаряддям психологічного тиску, що призведе до негативного впливу на дитину, а тому враховуючи якнайкращі її інтереси необхідно визначити місце проживання дочки з матір'ю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_5 просив скасувати оскаржувану постанову як таку, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

12 жовтня 2018 року ОСОБА_5 з пропуском строку на касаційне оскарження подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказане судове рішення та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2018 року залишено дану скаргу без руху для усунення недоліків, а саме для подачі доказів на підтвердження дати отримання оскаржуваного судового рішення.

На виконання зазначеної ухвали ОСОБА_5 подав до Верховного Суду докази на підтвердження дати отримання постанови апеляційного суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2018 року поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарежння та відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_5 зазначав, що апеляційний суд не дослідив усіх обставин справи та дійшов безпідставного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив на дану касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 21 січня 2014 року до 07 травня 2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року в них народилася дочка ОСОБА_6

Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Дочка зареєстрована та проживає з матір'ю в належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з висновком Органу опіки і піклування від 14 червня 2018 року № 243/01-10 прийнято рішення визначити місце проживання ОСОБА_6 разом з матір'ю, при цьому зазначено, оскільки батьки після розірвання шлюбу проживають окремо, а дитина з народження й на дату складення висновку зареєстрована та проживає з матір'ю.

Відповідно до висновку Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді батьки ОСОБА_6 перебувають у напружених стосунках, ОСОБА_5 відмовився підтвердити факт недопустимості психологічного тиску на дочку та колишню дружину.

Наявними в матеріалах справи підтверджується факт неприязних стосунків між сторонами справи.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікаваної Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Cтаттею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов'язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційний суд установив, що між батьками виник спір щодо місця проживання малолітньої дитини, вони проживають окремо, не обмежені в спілкуванні з нею, при цьому дитина тривалий час проживає з матір'ю, а батько не довів, що проживання дитини з матір'ю суперечить якнайкращим інтересам дочки, правильним є висновок судів про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Факт звернення до суду з даним позовом як і факт оскарження рішення судів в апеляційному та касаційному порядку підтверджують наявність спору між батьками про місце проживання дитини, а тому посилання відповідача на відсутність спору щодо місця проживання дочки є безпідставними.

Доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що визначення місця проживання дитини з матір'ю не відповідає якнайкращим інтересам дитини в умовах окремого проживання батьків, їх стосунків і з урахуванням психоемоційного стану дитини та не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених апеляційним судом обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Полтавської області від 29 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. І. Крат