ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/1996/17
Провадження № 22-ц/4820/262/19
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю представників учасників справи

розглянув в спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №676/1996/17 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 23 листопада 2018 року (суддя Бондар О.О., повне судове рішення виготовлено 28 листопада 2018 року ) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» про поновлення на роботі та оплату середнього заробітку.

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» (далі ДП НТК ЗТМ ) і в обґрунтування уточнених під час розгляду справи позовних вимог зазначав, що відповідно до наказу №60К від 18.03.2015 року був прийнятий на посаду підсобного робітника малярної дільниці ДП НТК ЗТМ та наказом №62К від 02.02.2016 року йому присвоєно 2-й розряд маляра. Наказом №180К від 17.05.2016 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом до Збройних Сил України. ОСОБА_1 вказує, що під час служби дізнався, що роботодавці інших військовослужбовців не припинили з ними трудових відносин та виплачують їм середній заробіток. В результаті перевірки проведеної управлінням Держпраці у Хмельницькій області встановлено, що звільнення позивача з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на строкову військову службу не відповідає вимогам ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ст. 119 КЗпП України. Тому позивач вважає, що його звільнення з посади маляра 2-го розряду ДП НТК ЗТМ на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства. Крім того 01.08.2018 року позивачу стало відомо, що Підприємством видано наказ №195К від 14.07.2017 року, яким було внесено зміни в наказ №180К від 17.05.2016 року, а саме змінено підставу його звільнення з п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з призовом на військову службу на «звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України». У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 просив поновити йому строк звернення до суду з позовом про поновлення його на роботі в ДП НТК ЗТМ, скасувати накази №180К від 17.05.2016 року та №195 К від 14.07.2017 року про його звільнення з посади маляра 2-го розряду; поновити позивача на роботі маляром 2-го розряду ДП НТК ЗТМ м. Кам`янець-Подільський ; стягнути середній заробіток з 17.05.2016 року по день поновлення на роботі і моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 23 листопада 2018 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на Державному підприємстві «Науково-технічному комплексі «Завод точної механіки» на посаді маляра 2 го розряду. Визнано недійсними накази №180К від 17 травня 2016 року та №195К від 14 липня 2017 року. Стягнуто з Державного підприємства «Науково-технічного комплексу «Завод точної механіки» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток в сумі 47028 гривень 63 коп. з врахуванням сум податків і зборів, що підлягають відрахуванню від заробітної плати. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць в сумі 3966 гривень 27 коп. з врахуванням сум податків і зборів, що підлягають відрахуванню від заробітної плати звернено до негайного виконання. Стягнуто з Державного підприємства «Науково-технічного комплексу «Завод точної механіки» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 500 грн. без врахування сум податків і зборів, які підлягають відрахуванню від цієї суми доходу. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державне підприємство «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» оскаржило його в апеляційному порядку та вказує, що це рішення постановлено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права і підлягає до скасування. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджено фактичних обставин справи у їх сукупності, не проведено повного з`ясування обставин справи та не перевірено їх правового обґрунтування, внаслідок чого помилково поновлено позивача на посаді маляра другого розряду, з якої він не звільнявся. Розглядаючи спір, суд не врахував той факт, що ОСОБА_1 був прийнятий на ДП НТК ЗТМ на посаду підсобного робітника малярної дільниці, згодом йому було присвоєно другий розряд маляра, однак наказ про його переведення на посаду маляра другого розряду відсутній. Висновки суду про те, що позивач мав бажання продовжити трудові відносини з відповідачем ґрунтуються на припущеннях, суперечать матеріалам справи, поясненням свідків та положенням ст. 43 Конституції України. Крім того, на думку апелянта позивачем пропущений визначений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду із трудовим спором і клопотання про поновлення пропущеного ним без поважних причин строку ОСОБА_1 не заявляв, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Стягуючи на користь ОСОБА_1 моральну шкоду суд в порушення вимог ст. 23 ЦК України не вказав, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві та з яких доказів і міркувань виходив суд, визначаючи її розмір.

Представник ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» Пустовий А.В. підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених.

Представник позивача ОСОБА_2 заперечив проти доводів апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. Разом з тим вказав, що позивача було прийнято на посаду підсобного робітника малярної дільниці ДП НТК ЗТМ та звільнено з цієї посади, тому просив поновити ОСОБА_1 саме на посаді, з якої він був звільнений.

ОСОБА_1 до суду не з`явився, хоча про день і час розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на ДП НТК ЗТМ на посаді маляра другого розряду підлягає до скасування із ухваленням нового судового рішення в цій частині, виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк для звернення до суду за відновленням своїх трудових прав з поважних причин; на момент звільнення позивача з роботи 17 травня 2016 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в Україні діяв особливий стан, тому на нього поширювалися вимоги ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Оскільки позивача неправомірно звільнено з роботи, тому наявні підстави для поновлення останнього на ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» саме на посаді маляра 2-го розряду, а оспорювані накази є недійсними. Суд першої інстанції з огляду на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося незаконно прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за період з 17.05.2016 року по 17.05.2017 року в сумі 47028,63 грн. з врахуванням сум податків і зборів, що підлягають відрахуванню від заробітної плати та моральна шкода в розмірі 500грн., що полягає у переживанні позивачем вимушених змін у його житті, пов`язаних із незаконним звільненням.

Однак, з висновком місцевого суду в частині поновлення ОСОБА_1 саме на посаді маляра другого розряду колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення

Судом першої інстанції вірно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2015 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу підсобним робітником малярної дільниці ДП НТК ЗТМ на підставі наказу №60 К від 18.03.2015 року, про що здійснено запис у трудовій книжці Серія НОМЕР_1 (а.с. 6).

Відповідно наказу №62К від 2.02.2016 року ОСОБА_1 присвоєно 2-й розряд маляра (а.с.6).

В травні 2016 року повісткою військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 , врученою позивачу за місцем роботи, ОСОБА_1 повідомлено про призив на строкову військову службу та необхідність його прибуття 18.05.2016 року о 07:00 годині для відправлення на збірний пункт військомату (а.с.41).

Після отримання повістки, позивач повідомив адміністрацію підприємства про призов його на строкову військову службу та одночасно із заявою подав до кадрової служби ДП НТК ЗТМ повістку Кам`янець-Подільського об`єднаного міського військового комісаріату про його призив на строкову військову службу і зарахування в команду № НОМЕР_2 відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та оповіщення, видане цим же військовим комісаріатом для керівника підприємства, в якому зазначено, що за призовником зберігається робоче місце і середній заробіток, відповідно до ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 39, 41).

Наказом ТВО директора ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» №180К від 17 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади підсобного робітника малярної дільниці основного виробництва згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу, а також зазначено про необхідність проведення остаточного розрахунку та виплати компенсації за всі невідбуті дні відпустки (а.с. 40).

14 липня 2017 року в.о. директора ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» було видано наказ №195 К про внесення змін в наказ №180К від 17.05.2016 року, а саме змінено підставу звільнення ОСОБА_1 з п. 3 ст. 36 КЗпП України «в зв`язку з призовом на військову службу» на «звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України» (а.с. 42).

Згідно військового квитка серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 18.05.2016 року призваний на строкову військову службу і направлений у військову частину 19.05.2016 року та звільнений в запас відповідно до наказу №87 від 31.03.2018 року (а.с. 116-118).

З довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 30.03.2018 року за №178, виданої військовою частиною НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 в період з 27.07.2017 року по 29.03.2018 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей оперативно-тактичного угрупування «Луганськ» (а.с.108).

З огляду на наведене суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач був призваний на строкову військову службу саме під час дії особливого періоду.

Відповідно до положень статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію", затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року N113-VII, який набрав законної сили 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі й на території Хмельницької області. Доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію").

Статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу" та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, більше ніж на один рік.

За змістом частини 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Положення пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України та частини третьої статті 119 КЗпП України приведено у відповідність із частиною 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" Законом України N 433 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову", що набрав чинності 11 червня 2015 року.

Вказаним законом пункт третій частини першої статті 36 КЗпП України викладено у новій редакції, за якою підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; у частині третій статті 119 КЗпП України слова "призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" замінено словами "призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період", а слова "до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року" - словами "до дня фактичної демобілізації".

З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частиною 3 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

З огляду на викладене суд першої інстанції вірно вважав, що за працівником, призваним на строкову військову службу після 08 лютого 2015 року (дня набрання чинності Законом України від 15 січня 2015 року N 116), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі N 235/473/16-ц (N 61-3393зпв18), від 20.02. 2018 року у справі N 640/4439/16-ц (N 61-4304 зпв 18).

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП та у ч. 3 ст. 119 цього Кодексу щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.

Оскільки призов позивача на строкову військову службу проводився 18 травня 2016 року, тобто під час мобілізації, тому на нього відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" поширювались гарантії та пільги, у тому числі щодо збереження місця роботи (посада), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. А тому, суд першої інстанції, врахувавши наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 строку для звернення до суду, прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства і вимоги позивача про скасування наказу ДП НТК ЗТМ від 17 травня 2016 року №180К та від 14 липня 2017 року №195 К про внесення змін до наказу від 17 травня 2016 року №180К про звільнення ОСОБА_1 з посади підсобного робітника малярної дільниці основного виробництва, з яким, крім того, підприємство належним чином позивача не ознайомило, є законними.

Також, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 було прийнято та звільнено з роботи підсобного робітника малярної дільниці основного виробництва та під час роботи присвоєно 2-й розряд маляра. Зазначені обставини визнані представниками учасників справи, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

З огляду на вищевикладене та те, що у штатному розписі ДП НТК ЗТМ на час звільнення та на час розгляду справи відсутня посада маляра 2-го розряду, тому судова колегія вважає, що оскаржуване рішення в частині поновлення ОСОБА_1 саме на роботі маляра 2-го розряду підлягає до скасування із постановленням нового судового рішення про поновлення позивача на роботі підсобного робітника малярної дільниці основного виробництва. А тому доводи апеляційної скарги в частині порушення судом норм матеріального права при поновленні позивача на посаді маляра 2-го розряду є обґрунтованими.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" N100 від 08.02.1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зважаючи на наведені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. І, як вбачається із матеріалів справи, учасниками справи не оспорюється розмір стягнутого судом середнього заробітку в сумі 47028,63грн.

При цьому, з урахуванням положень ст. 237-1 КЗпП України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 5 постанови від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" про необхідність при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди виходити з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача, з вини якого позивача було позбавлено гарантованого Конституцією України та КЗпП України права на працю, що призвело до негативних наслідків, на користь позивача завданої моральної шкоди, оскільки визначена судом першої інстанції сума моральної шкоди в розмірі 500 грн. (із заявлених позивачем 5000 грн.) відповідає характеру та обсягу фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з порушенням його прав та вимушеною зміною у його житті.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач пропустив строк звернення до суду та не заявляв клопотання про поновлення пропущеного строку, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Так статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Як вбачається із матеріалів справи (а.с. 33-35, 153-155) ОСОБА_1 , подаючи уточнені позовні заяви відповідно від 11.08.2017 року та від 27.08.2018 року крім іншого зазначав причини поважності пропуску ним строку та просив поновити йому строк звернення до суду із позовом щодо захисту його трудових прав.

При цьому апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що пропущений ОСОБА_1 строк для звернення до суду підлягає поновленню, оскільки позивач весь час перебував на території військової частини, виконуючи завдання, пов`язані з військовою службою та про своє незаконне звільнення дізнався під час проходження служби.

Посилання скаржника на те, що позивач не мав бажання продовжувати трудові відносини з ДП «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» про що свідчить його заява на звільнення підлягають відхиленню, оскільки такі посилання спростовуються змістом позовної заяви ОСОБА_1 , в якій позивач вважає своє право на працю порушеним та просить поновити його на роботі.

Доводи апеляційної скарги про те, що в судовому рішенні не зазначено, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачу, якими доказами це підтверджується та не зазначено, з яких міркувань виходив суд, визначаючи розмір є такими, що не заслуговують на увагу.

Так, згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, встановивши на підставі поданих представниками учасників справи доказів порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_1 , що виразилося в незаконному звільненні, врахувавши втрату позивачем нормальних життєвих зв`язків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди. А при визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності та справедливості.

Вирішуючи спір в частині скасування наказів т.в.о. директора ДП НТК ЗТМ №180 К від 17.05.2016 року та №195 К від 14.07.2017 року, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. 89 ЦПК України, у результаті чого оскаржуване рішення в зазначених частинах відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування в цих частинах не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 23 листопада 2018 року в частині поновлення ОСОБА_1 на Державному підприємстві «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» на посаді маляра другого розряду cкасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Поновити ОСОБА_1 на Державному підприємстві «Науково-технічний комплекс «Завод точної механіки» на посаді підсобного робітника малярної дільниці основного виробництва.

В решті рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 23 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 березня 2019 року.

Судді: (підпис) А.П. Корніюк
(підпис) ОСОБА_3
(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом
Суддя апеляційного суду А.П. Корніюк