ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7022/19 Справа № 212/3742/19 Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 10 червня 2019 року, яке ухвалено суддею Власенком М.Д. у місті Кривому Розі, повний текст рішення складено 10 червня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Позивач посилався на те, що він протягом тривалого часу працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 23.05.2017 року йому первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з наступним переоглядом 01.05.2018 року. При повторному переогляді 04.04.2019 року встановлено 45 % втрати професійної працездатності з 25 березня 2019 року до 01 квітня 2020 року та 3 групу інвалідності, з наступним переоглядом 01.03.2020 року.

Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що внаслідок професійного захворювання позивач відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні та ходьбі, напади задухи до 4-5 разів на добу, які виникають як при фізичних навантаженнях, так і спонтанно незалежно від часу на добу, кашель з утрудненим відходженням слизового в`язкого харкотиння, іноді сухий, приступоподібний біль у грудях та між лопатковій ділянці, слабкість, підвищена втома, запаморочення, головний біль.

У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір якої оцінює в 187 785 грн., яку просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (, 50029, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул.Симбірцева, 1а) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_1 , суму моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (, 50029, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Симбірцева, 1а) на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушує питання про зміну судового рішення в частині визначеного судом розміру грошового відшкодування моральної шкоди шляхом його збільшення до заявленої в позові суми.

Апелянт вважає, що стягнутий судом розмір грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є недостатнім, оскільки судом не враховано встановлення позивачеві 45% втрати професійної працездатності та третьої групи інвалідності.

Представник позивача зазначає, що судом не повністю враховано, що внаслідок отриманих професійних захворювань позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, відчуває моральні страждання у зв`язку з неможливістю повноцінно працювати, фінансово допомагати своїй сім`ї, необхідністю проходити постійні курси лікування, огляди МСЕК. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, все це постійно позначається на його душевному та фізичному станах.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначає, що в мотивувальній частині рішення, суд першої інстанції відображає та надає правову оцінку лише аргументам та доводам, викладеним у позовній заяві, тоді, як доводи відповідача, наведені у відзиві на позов, судом не відображені, та не аргументовано, чому аргументи відповідача не взяті судом до уваги, або чим наведені аргументи спростовуються.

Відповідач звертає увагу на те, що позивач працював на ПАТ «Кривбасзалізрудком» з 04.03.1999 року по 28.10.2010 рік (всього 10 років), але після роботи на підприємстві відповідача продовжив роботу в шкідливих та небезпечних умовах праці на інших підприємствах, що підтверджено записами, зробленими в його трудовій книжці та актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15 лютого 2017 року, на, що суд не звернув належної уваги, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість судового рішення.

Також, відповідач зазначає, що довідкою МСЕК від 04.04.2019 року позивачеві встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 45% з наступним переоглядом 01.03.2020 року, тобто обсяг втрати професійної працездатності у позивача не визнаний сталим.

Посилаючись на судову практику, апелянт зазначає, що суди Донецької області при встановленні навіть 70% втрати професійної працездатності стягують моральну шкоду у менших розмірах, ніж стягнув суд першої інстанції.

Відповідач вважає недоведеним позивачем факт спричинення йому моральної шкоди, вказуючи на те, що документи, на які посилається позивач, є лише документами, що підтверджують виникнення професійного захворювання, проте жодним чином не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди позивачу.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Матеріалами справи і судом встановлено, що ОСОБА_1 з 04.03.1999 року по 28.12.1999 р., 28.01.2000 р. по 27.11.2000р., 01.04.2006 р. по 17.08.2006 р. року працював на підприємстві відповідача, а саме гірничим майстром в підземних умовах на шахті «Гвардійська» ПАТ "Кривбасзалізрудком", з 28.12.1999 р. по 28.01.2000 р. - машиністом електровозу, з 27.11.2000 р. по 01.04.2006 р., 17.08.2006 р. по 28.10.2010 р. - начальником (заступником) дільниці шахти «Гвардійська» Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат ", звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КзпП України ( копія трудової книжки а.с. 36-43).

Висновком Науково-дослідного інституту промислової медицини від 11.01.2017 року позивачу встановлено професійне захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В, ЛН другого ступеня (а.с.16-17).

Висновком Науково-дослідного інституту промислової медицини від 22.01.2019 року позивачу встановлено професійне захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень другої-третьої стадії (пиловий бронхіт другої-третьої стадії, емфізема легень другої-третьої стадії), група С у поєднанні з персистуючою бронхіальною астмою, важкий перебіг, четверта ступінь. ЛН третього ступеня. Хронічне легеневе серце. НК першої стадії (а.с.18-19).

Висновком МСЕК від 23.05.2017 року позивачу первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з наступним переоглядом 01.05.2018 року. При повторному переогляді 04.04.2019 року встановлено 45 % втрати професійної працездатності з 25 березня 2019 року до 01 квітня 2020 року та 3 групу інвалідності, з наступним переоглядом 01.03.2020 року. ( а.с.10-11).

15.02.2017 року було складено Акт розслідування професійного захворювання позивача ОСОБА_1 , у якому визначено обставини виникнення професійного захворювання, а саме: внаслідок недосконалості технології підземного шахтного будівництва, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного обладнання підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенноїдії у повітрі робочої зони, винних осіб у порушенні вимог нормативних актів не встановлено через тривалий час роботи в умовах впливу шкідливих факторів (а.с.12-15).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , керувався статтями 153, 237-1 КЗпП України, й виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем, зокрема і під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та не погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо заниженого розміру стягнутої судом моральної шкоди, не погоджується із доводами відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

У відповідності зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку.

Наведені вище норми закону свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які обмежують його можливість вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров`я, відчуття болю.

Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку, причиною виникнення у позивача професійного захворювання стала зокрема і його праця на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів протягом більш ніж 11 років, що підтверджено актом розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 15 лютого 2017 року (а.с. 12-15), а такожвисновком про умови праці працівника відповідно до гігієнічної класифікації праці від 25.05.2015 року (а.с. 44-49), яким встановлено та підтверджено наявність шкідливих умов праці під час роботи позивача на ПАТ "Криворізький залізорудний комбінат ", медичними висновками ЛЕК від 11.01.2017р. №19 та від 22.01.2019 р. №129 (а.с. 16-19), якими підтверджено Професійний маршрут позивача на підприємстві ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Як встановлено судом, на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів позивач пропрацював більш ніж 11 років, з 04.03.1999 року по 28.12.1999 р., 28.01.2000 р. по 27.11.2000р., 01.04.2006 р. по 17.08.2006 р. року працював на підприємстві відповідача, а саме гірничим майстром в підземних умовах на шахті «Гвардійська» ПАТ "Кривбасзалізрудком", з 28.12.1999 р. по 28.01.2000 р. - машиністом електровозу, з 27.11.2000 р. по 01.04.2006 р., 17.08.2006 р. по 28.10.2010 р. - начальником (заступником) дільниці шахти «Гвардійська» Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат ", що підтверджено актом розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 15 лютого 2017 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникли, зокрема і з вини відповідача на підприємстві якого ОСОБА_1 в умовах впливу шкідливих факторів пропрацював більш ніж 11 років, і за цей час відповідачем не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

З наведених вище підстав, колегія суддів не сприймає доводи відповідача про відсутність вини підприємства у виникненні професійного захворювання у позивача, а добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч.2 ст.153 КЗпП України та ст.13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку, тому доводи відповідача у цій частині на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманими на виробництві професійними захворюваннями.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-рп/2004 передбачено: «4.1. Відповідно до статей 23, 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.»

Отже, колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про недоведеність позивачем моральних страждань є необґрунтованими, оскільки, наявність фізичних страждань і викликає моральні страждання, тому доводи відповідача і у цій частині, колегія суддів відхиляє.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував роз`яснення наведені в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, взяв до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: тривалий період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, характер отриманих професійних захворювань, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, що становить 45%, встановлену ІІІ групу інвалідності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках.

Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, і не погоджується із доводами апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_2 щодо його заниженості, оскільки його визначено судом, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 , а доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для задоволення позову, є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 30 липня 2019 року.

Головуючий:

Судді: