ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8462/19 Справа № 199/1487/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він є співвласником 13/18 частини квартири АДРЕСА_1 , інший співвласник вищезазначеної квартири є сестра позивача ОСОБА_5 . 28 квітня 2001 року позивач одружився з ОСОБА_3 , шлюб було розірвано 30 квітня 2008 року. Після одруження відповідачка вселилась до квартири як член сім`ї власника зі згоди інших співвласників. 06 червня 2009 року позивач вдруге одружився, від шлюбу має двох дітей, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Колишня дружина продовжує проживати з сином в зазначеній вище квартирі, але вона не сплачує за комунальні послуги, хоча на рівні з усіма користується електроенергією, теплопостачанням, водою і т.д., позивач та його нова дружина все сплачують, відповідно до наданих квитанцій в період з 2014 по 2018 рік. Відповідач отримала в спадщину після смерті матері житловий будинок, що знаходиться в Республіці Крим, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 вересня 2016 року, загальною площею 62,5 кв.м., таким чином відповідачі мають житло для проживання. Позивач з сестрою мають намір продати квартиру, але відповідачка чинить перешкоди відмовляючись виселятись з квартири, постійно чинить сварки, кричить на всю квартиру, стоїть на обліку органу опіки та піклування, як неблагополучна мати.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , що є підставою для їх зняття з реєстрації за вищезазначеною адресою та виселити з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, а також, що до них застосовувались заходи запобігання і громадського впливу. Та обставина, що позивач є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачів, які там правомірно проживають. Суд зазначив, що необґрунтованими є вимоги позивача, щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відсутні правові підстави для цього, так як сторони визнали той факт, що відповідачі безперервно проживають у спірному житловому приміщенні.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка постійно чинить сварки, руйнує майно у квартирі, не сплачує комунальні послуги. Апелянт зазначає, що відповідачка має у власності житловий будинок, який знаходиться на території Автономної Республіки Крим та три земельних ділянки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, зокрема, позивачем не доведено, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, а також, що до них застосовувались заходи запобігання і громадського впливу. Суд зазначив, що та обставина, що позивач є власником квартири, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідачів, які постійно там проживають.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі є власником 13/18 частин квартири АДРЕСА_1 .

Інша частина квартири належить ОСОБА_5 ..

28 квітня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб. Після укладення шлюбу прізвище дружини змінено на ОСОБА_3 .

Шлюб між сторонами було розірвано 30 квітня 2008 року.

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 була вселена до квартири позивача як член його сім`ї, після народження ОСОБА_4 став проживати з батьками за згодою всіх співвласників квартири.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно до ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України).

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В частині 4 ст. 156 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У ст. 116 ЖК УРСР відсутній вичерпний перелік дій особи, які можуть тлумачитися судами як порушення правил співжиття або як причини неможливості спільного володіння та/або користування житлом.

Крім того, ст. 405 ЦК України передбачено що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Встановивши відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, а також, що до них застосовувались заходи запобігання і громадського впливу, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки сторони визнали, що відповідачі безперервно проживають у спірній квартирі, тоді як доказів того, що останні систематично порушують співжиття, роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, позивачем надано не було.

Більш того, матеріали справи не містять доказів, які б підтвердили заперечення іншого співвласника щодо проживання відповідачки у квартирі.

Доводи апелянта в скарзі про те, що відповідачка постійно чинить сварки, руйнує майно у квартирі, не сплачує комунальні послуги, має у власності житловий будинок та три земельних ділянки, - колегія суддів вважає необґрунтованими, голослівними, так як вказані твердження є лише припущеннями позивача, оскільки жодним належним та допустимим доказом не підтверджені, тоді як рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що розглядаючи вказану справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко