П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/6847/17

Провадження № 22-ц/4815/1397/19

Головуючий у Рівненському міському суді:

суддя Ковальов І.М.

Час, дата і місце постановлення ухвали суду

першої інстанції:

16 год. 54 хв. 12 червня 2017 року в м. Рівне

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Гордійчук С.О.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

особи, які не брала участі у справі, але вважають, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Гнатюк Юрій Олександрович;

відповідача - адвокат Бондарчук Леся Петрівна;

за участі (в апеляційному суді): представника ОСОБА_3 - адвоката Іовчик Оксани Анатоліївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

В травні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Мотивуючи свої позовні вимоги, покликався на укладений між сторонами 29 вересня 2011 року договір позики в сумі 200 000 гривень, що на той час відповідало 25 082,77 доларів США. Зазначені грошові кошти ОСОБА_2 зобов`язався повернути до 28 жовтня 2011 року. Згодом 21 жовтня 2011 року сторони уклали додаткову угоду, згідно з якою позичальник зобов`язувався повернути отриману суму не пізніше 30 днів від пред`явлення відповідної вимоги. 01 жовтня 2014 року така вимога відповідачу була вручена, однак останній позику не повернув.

З наведених мотивів просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 436 421,33 гривні заборгованості за договором позики від 28 вересня 2011 року, яка складається з 200 000,00 гривень суми основного боргу, 16 421,33 гривень інфляційного збільшення суми боргу та 220 000 гривень неустойки.

Ухвалою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 10 травня 2017 року позовну заяву залишено без руху, оскільки до неї не було додано документ, що підтверджує сплату судового збору.

Ухвалою судді Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2017 року відкрито провадження в справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2017 року визнано мирову угоду, укладену сторонами у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, згідно з якою:

1. Предметом даної угоди є домовленість про мирове вирішення спору між позивачем та відповідачем у справі №569/6847/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

2. Сторони узгодили між собою, що в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 28 вересня 2011 року у розмірі 436 421 грн. 33 коп., ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

3. ОСОБА_5 , паспорт НОМЕР_1 , що виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області 18 лютого 1996 року, - дружина відповідача ОСОБА_2 не заперечує проти передачі квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної сумісної власності, в рахунок погашення боргу на користь ОСОБА_1

4. Сторони стверджують, що з дня затвердження даної мирової угоди Рівненським міським судом усі зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики від 28 вересня 2011 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , вважаються виконаними. Сторони не мають одна до одної жодних претензій.

5. Сторони визнають за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1

6. Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , після визнання даної мирової угоди Рівненським міським судом підлягає реєстрації за ОСОБА_1 .

Провадження у цивільній справі закрито.

На ухвалу суду 25 вересня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як особами, які не брали участі у справі, але вважають, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, подано апеляційну скаргу, де покликались на її незаконність та необґрунтованість.

На її обґрунтування зазначали, що про існування оскаржуваної ухвали їм стало відомо в ході розгляду Рівненським міським судом Рівненської області цивільної справи №569/7681/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації місця проживання, об`єднаної в одне провадження зі справою №569/10204/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , третя особа без самостійних позовних вимог: ОСОБА_2 ; про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності. Стверджували, що визнання судом мирової угоди, за умовами якої ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , порушує їх права та інтереси. Так, на підставі Біржової угоди купівлі-продажу нерухомості від 18 листопада 2000 року, зареєстрованої Рівненською універсальною товарно-майновою біржею "Гарант" за реєстраційним №П-459/99, ОСОБА_3 було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 17 червня 2011 року ця квартира згідно з договором купівлі-продажу була відчужена на ім`я ОСОБА_2 . Однак рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, договір купівлі-продажу вказаної квартири був визнаний недійсним. Незважаючи на рішення суду і не будучи власником квартири, ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості передав її у власність ОСОБА_1 , що було затверджено ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 травня 2015 року про визнання мирової угоди, яка в подальшому скасована ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року. Проте всупереч тому, що ухвала суду, якою була затверджена мирова угода між тими ж сторонами, на тих же підставах і з приводу того ж предмету була скасована, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторно вчинили незаконне відчуження майна, не маючи на те правових підстав.

З викладених міркувань просили скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Правом на подання відзивів на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Як установлено, 28 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти у сумі 200 000 гривень. З огляду на те, що останній взятих на себе за договором зобов`язань не виконав, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, в межах розгляду справи за яким було укладено мирову угоду.

Визнаючи мирову угоду між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що її умови не суперечать закону, не порушують прав та свобод, а також інтересів інших осіб.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з такого.

За змістом ст. 207 ЦПК України (аналогічні положення містилися і в ст. 175 ЦПК України в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали), сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено у адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про затвердження мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує розгляд справи.

Тобто мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по-новому визначає їх суб`єктивні права та обов`язки. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмету спору. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. Не може визнаватися судом мирова угода, якщо її умови суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Як видно з тексту мирової угоди, сторони узгодили між собою, що в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 28 вересня 2011 року у розмірі 436 421,33 гривні він передає у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Між тим, затвердження мирової угоди, якою вирішується питання переходу права власності, передбачає необхідність у з`ясуванні, чи можливий такий перехід від однієї особи до іншої, чи не може бути при цьому порушено прав інших осіб та чи відсутні інші перешкоди для визнання такої угоди.

Визнаючи відповідно до умов мирової угоди за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка не є предметом спору, суд не з`ясував, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема положенням ст. 175 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду міським судом), чи стосується вона прав та обов`язків сторін, що випливають з договору позики і самого предмета позову, чи пов`язані її умови зі спірними правовідносинами.

Здійснюючи правосуддя і діючи у межах наданих законом повноважень, вирішуючи питання про наявність підстав для затвердження умов мирової угоди, суд повинен перевірити, чи відповідають умови мирової угоди положенням закону, її зміст, чіткість викладення її умов, чи стосується угода предмета спору, чи всі умови мирової угоди визначені у межах позову, стосуються предмета позову і засновані на взаємних поступках, чи припиняється спір, що виникає між сторонами внаслідок такої мирової угоди.

Відповідно до положень процесуального законодавства предмет позову - матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

При цьому суд першої інстанції мав урахувати, що предмет мирової угоди обмежується предметом спору у конкретній цивільній справі, та надати належну оцінку тій обставині, що за умовами конкретної мирової угоди заявники просять фактично узаконити перехід права власності на майно від однієї особи до іншої всупереч встановленого законом порядку оформлення відчуження майна, а під виглядом мирової угоди мають намір укласти інший договір, а саме договір відчуження нерухомого майна.

Також суд не звернув уваги, що дана мирова угода не відповідає вимогам закону та виходить за межі предмету позову, адже перехід права власності на майно залежить від багатьох факторів, в т. ч.: оформлення нерухомого майна з обов`язковим нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, з`ясування наявності заборони відчуження нерухомого майна, його застави, прав на нього третіх осіб та інших обставин, які не можуть бути з`ясовані судом під час вирішення питання про визнання мирової угоди.

Отже, мирова угода не направлена на врегулювання спору, а є вимогою про перехід права власності на майно, коли предметом спору є стягнення грошових коштів. Сторони не бажали настання правових наслідків, передбачених укладенням мирової угоди з огляду на предмет спору, а фактично намагалися діяти всупереч встановленому законом порядку відчуження права власності на об`єкт нерухомого майна, при цьому не здійснюючи добросовісно свої процесуальні права та обов`язки, підтвердженням чого є наявність ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 14 травня 2015 року. Цією ухвалою визнано мирову угоду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яка скасована ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року.

Зокрема, даною ухвалою апеляційного суду у справі №569/4757/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу було констатовано, що місцевим судом визнано мирову угоду, за умовами якої ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , яка порушує законні права та інтереси ОСОБА_3 .

З доданих до апеляційної скарги документів видно, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_3 згідно з Біржовою угодою купівлі-продажу нерухомості від 18 листопада 2000 року, зареєстрованою Рівненською універсальною товарно-майновою біржею "Гарант" за реєстраційним №П-459/99.

В матеріалах справи міститься Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якого вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1481, виданого 17 червня 2011 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Піддубною Л.П.

Однак рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2012 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2012 року, даний договір був визнаний недійсним.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Підставою для скасування ухвали суду відповідно до п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2017 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Повний текст постанови складено: о 12 год. 45 хв. 03.12.2019

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

С.О. Гордійчук