Єдиний унікальний номер 229/4399/19
Номер провадження 2/229/991/2019
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого -судді Гонтар А.Л.,

при секретарі Білик О.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3

ОСОБА_4

представника відповідачів ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування завданої матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 30 липня 2019 року звернувся до Дружківського міського суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Свої позовні вимоги він обґрунтував тим, що є Фізичною особою підприємцем. Наказом № 10 від 03 грудня 2018 року на роботу на посаду пекар було прийнято ОСОБА_3 , наказом № 9 від 02 травня 2018 року він прийняв на роботу на посаду пекаря ОСОБА_6 .

Згідно трудового договору з ОСОБА_3 вона повинна була виконувати обов`язки пекаря згідно затвердженої інструкції.

18 травня 2019 року приблизно о 17 - 00 годині він подзвонив ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та запропонував їм вийти в ніч з 18 на 19 травня 2019 року для пакування сухарів приблизно кількістю 700-800 шт. пакетів, на що вони погодилися.

Приблизно о 23.00 годині того же дня надійшов дзвінок від ОСОБА_3 про те, що загорілася піч, на що він був дуже обурений оскільки, вони не повинні були її включати. Він невідкладно виїхав на місце роботи, коли приїхав, уся будівля була у диму та вогонь був погашений. Після чого він почав з`ясовувати причини пожежі у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що під час пакування сухарів вони за власною ініціативою ( без узгодження цих дій із ним) вирішили почистити металеві листи (протвені) та вижарити їх у печі. Коли листи знаходилися у працюючій печі під`їхав чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_9 , вони вийшли до нього на вулицю, через деякий час побачили спалах, забігли до будівлі і побачили як горить пічка, та прийнялися гасити пожежу.

31 травня 2019 року він звернувся до Донецького науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України про призначення експертного пожежно-технічного дослідження, яке оплатив за власні кошти.

Згідно висновку, осередкова зона дослідження пожежі (місце початкового виникнення горіння) була сформована в середині робочої камери на нижніх деках (листах) візка, що оберігається в середині робочої камери печі; шляхом виключення можливих джерел запалювання в досліджуваному випадку залишається тепло, отримане від більше розігрітого або розжареного тіла; технічною (безпосередньою) причиною пожежі є загорання горючого матеріалу на нижній декі (листа) візка, що обертається в печі хлібопекарської виробництва ТДВ «РОСС», за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, смт. Желанне, вул. Центральна 111 А , під впливом тепла, отриманого від більше розігрітого або розжареного тіла в робочій камері печі.

10 червня 2019 року він отримав відповідь на звернення від 29.05.2019 року до ТОВ «РОСС КИЇВ» з проханням прибути до смт. Желанне на пекарню по вул . Центральна, 111а для з`ясування обставин в ніч з 18 травня на 19 травня 2019 року.

Згідно відповіді було зазначено, що 29 травня 2019 року представники ОДО «РОСС» прибули на пекарню по адресу смт . Желанне, вул. Центральна, 111 а, де експлуатувалась електропіч хлібопекарня ПХП-135-Э-Р зав № 318 та спільно з ОСОБА_1 та представниками Ясинуватської райадержадміністрацїї, а також працівниками пекарні провели огляд виробничого приміщення, аналіз технічного стану електропечі, порядок її експлуатації у відповідності з вимогами Руководства до експлуатації з метою визначення причин та обставин, що призвели до виходу зі строю електропечі.

Також було встановлено, що дійсно ввід до експлуатації всього придбаного ним пекарського обладнання у тому числі електропечі ПХП -135-Э-Р, а також навчання працюючого персоналу було проведено спеціалістами ОДО «РОСС» 22 листопада 2018 року. З моменту експлуатації обладнання працювало надійно та безвідмовно, та їх працюючий персонал успішно його експлуатував, виробляючи хлібобулочні вироби. Також у листі було зазначено, що в ході бесіди з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було з`ясовано, що 18.05.2019 року вони приступили до роботи о 18 00 години з їх слів вони знаходилися удвох та випічку хлібобулочних виробів не виробляли. Виконували роботу по очистці забруднених у процесі випічки перфорованих листів з послідуючим їх висмажуванням в електропечі. Після очистки та змазки рослинною олією 34 перфорованих листів було встановлено у закатний візок. Приблизно о 22 годині 30 хвилин вони розігріли хлібопічку та закатали візок з листами в камеру печі для їх вижарювання. Після загрузки електропечі візка з листами, працюючий персонал залишив піч та вийшов з виробничого приміщення на вулицю. У той час поки працюючий персонал був відсутній, на думку спеціалістів РОСС, в хлібопекарній печі можливо відбувалися некерований та невідворотній процес, пов`язаний з вижарюванням забруднених, промаслених листів. При вижарюванні сильно забруднених та змазаних олією листів виниклі пари олії у камері печі високої концентрації, яка з часом постійно збільшувалась. Вентилятор повітряного потоку постійно проганяв пари олії високої концентрації через теплообмінник температури поверхні тенов у якому приблизно 500 градусів по Цельсію. Настав критичний момент, коли під впливом високої температури відбувся спалах висококонцентрованих парів углеводороду, що призвело до возгарання розігрітих проолієних листів. Під високою температурою розвалився (розсипався) термостійкий ущільнювач двері печі полум`я вирвалося наружу до верху під витяжний піддашок. Після відкриття двері полум`я збільшилось. Полум`ям та високою температурою були пошкоджені та приведені в негідність панель керування, силова шафа керування з блоками та монтажними проводами. Через загорання поліетиленом плівки на стелі, над піччю, були пошкоджені функціональні вузли та агрегати з монтажними проводами, що розташовані на даху печі. Згоріла над піччю електропроводка освітлення та впала на піч.

Також було відмічено, що працівники використовували електропіч не за призначенням. Замість випічки хлібобулочних виробів виконували вижарювання сильно забруднених листів, що є порушенням вимог Інструкції по експлуатації параграфу 1 п.1.1 Мийку та дезінфекцію листів та хлібопекарських форм, працівники повинні були виконувати у відповідності з вимогами санітарних правил для підприємств хлібопекарної промисловості, а не вижарювати їх в печі, що є порушенням Інструкції по експлуатації параграфу 2 п.2.1.6 Працюючий персонал залишив увімкнену електропіч без нагляду, чим порушив вимоги заводу-виробника параграфу 2 п.2.1.8.

08 липня 2019 року йому було надіслано вартість відновлюючого ремонту електропечі ПХЛ-135-Э-Р, яка складає 95 000 (дев`яносто п`ять тисяч гривень).

Позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 95000 грн., витрати за проведення експертного пожежно-технічного дослідження у розмірі 7536 грн., витрати на відновлювальний ремонт приміщення у розмірі 135 892 грн. 48 коп., витрати на судовий збір у розмірі 2384 грн. 29 коп.

05 серпня 2019 року провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання на 03 вересня 2019 року (а.с. 157-158).

Ухвалою Дружківського міського суду від 03 вересня 2019 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду на 02 жовтня 2019 року (а.с.161-162).

02 жовтня 2019 року позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 114 300 грн., витрати за проведення експертного пожежно-технічного дослідження у розмірі 7536 грн., витрати на відновлювальний ремонт приміщення у розмірі 135 892 грн. 48 коп., витрати за послуги превезення печі 4000 грн., витрати за послуги вантажників 2000 грн., витрати на судовий збір у розмірі 2754 грн. 29 коп. (а.с.173).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 25 жовтня 2019 року надали до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого з вимогами позову не погодились виходячи з наступного.

Відповідачі вважають, що позивач не виконав умови діючого законодавства який регламентує порядок допуску до роботи працівника, встановлення результатів спричинення шкоди, притягнення до матеріальної відповідальності, а саме, позивач допустив працівників (їх) до роботи і при цьому не провів інструктажу з техніки безпеки, з правилами експлуатації печі, правилами внутрішнього розпорядку у хлібопекарні, зобов`язав працювати ОСОБА_4 у нічну зміну не зважаючи на те що у неї дитина - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , віком до 14 років та вона виховує її без чоловіка.

Крім цього, позивач не провів розслідування цього випадку, не встановив винних осіб та їх винних дій (у чому саме полягає порушення відповідного пункту відповідного положення чи інструкції (з яким вони були знайомі), та вони привели до цього результату. Хто саме винний у цих діях, одна особа чи колектив цих осіб. Не притягнув до дисциплінарної відповідальності, яка є підставою для стягнення шкоди, не визначив їх розміру середнього заробітку, який саме можливо стягнути з них, у випадку визначення їх вини, не визначив розміру саме дійсної шкоди (а не вірогідної) спричиненої шкодою, не надав документи про те що ця дійсна шкода була витрачена роботодавцем на відшкодування збитків спричинених шкодою, не видав розпорядження про стягнення цієї шкоди.

Тобто дії позивача по справі не відповідають вимогам діючого законодавства при вирішення питання при стягнення шкоди.

У свою чергу, наголосили, що не мали відповідного права працювати у нічну зміну, бо договір який був наданий до суду, не давав права роботодавцю залучати їх на роботу и нічний час.

Вони не ознайомились з технікою безпеки при роботі із печами та з правилами техніки безпеки. Вони не є працівниками які несуть повну матеріальну відповідальність за шкоду підприємству.

Тобто у позивача не має підстав та можливостей стягувати з них шкоди, що і є підставою для відмови у задоволенні позову (а.с. 181-183).

Позивач ОСОБА_1 з`явився у судове засідання та підтримав позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на підстави, викладенні у позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_2 також підтримала позовні вимоги свого доручителя у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 з`явилась у судове засідання та пояснила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, оскільки з інструкцією про використання печі їх не знайомили, вони вивчали піч самостійно, крім того, прожарити листи це була ініціатива позивача, який їм про це сказав. У задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 з`явилась у судове засідання та пояснила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі, оскільки з інструкцією про використання печі їх не знайомили, вони вивчали піч самостійно, крім того, прожарити листи це була ініціатива позивача, який їм про це сказав. У задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_5 у судовому засідання підтримав доводи, які викладенні у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідачів, дослідивши докази по цивільної справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за таких обставин.

Як було встановлено під час розгляду справи правовідносини, які виникли між сторонами регулюються трудовим законодавством.

Так , судом встановлено, що відповідачі працювали у позивача і це підтверджується показаннями самого позивача, відповідачів.

Відповідно до наказу № 9 від 02 травня 2019 року ОСОБА_4 з 03 травня 2019 року була принята на постійну роботу до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на посаду пекаря з окладом 4173 грн. (а.с.15).

04 грудня 2018 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу до фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 на посаду пекаря з окладом 3723 грн., що підтверджується відповідним наказом № 10 від 03 грудня 2018 року (а.с.16).

Відповідно до трудового договору від 04 грудня 2018 року ОСОБА_3 зобов`язана виконувати обов`язки пекаря згідно затвердженої посадової інструкції, час виконання роботи з 08.00 до 17.00 год. (а.с.17).

Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що винними діями його робітників йому заподіяна шкода, яку вони повинні йому відшкодувати.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються гл.IX Кодексу законів про працю, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим указом Президії Верховної Ради СРСР від 13.07.76 №4204-IX. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

Вирішуючи питання про притягнення працівників до матеріальної відповідальності, роботодавець та суд під час розгляду справи повинні визначити, порушення яких конкретних норм стали причиною завданої шкоди.

Позивач, обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідачі не повинні були включати піч, але відповідачі пояснюють суду протилежне, посилаючись на те, що саме позивач їм запропонував прожарити листи.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав суду доказів на підтвердженя того, порушення яких конкретних норм відповідачами стали причиною завданої йому шкоди.

Крім того, стаття 130 КЗпП містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

У ч.1 ст.130 КЗпП передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Слід пам`ятати, що тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються.

За трудовим законодавством суб`єктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, який знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок невиконання чи неналежного виконання трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У ст.21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Слова в ч.1 ст.130 КЗпП «працівники несуть матеріальну відповідальність» означають, що матеріальна відповідальність може бути покладена на будь-якого працівника, який уклав трудовий договір з підприємством, установою, організацією.

У ст.130 КЗпП передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Позивач не зазначив які самі трудові обов`язки були порушені відповідачами, що саме призвели до заподіяння йому шкоди.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП).

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в діях чи бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать: знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь - це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки.

Але, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідачами були порушені правила пожежної безпеки.

Судом з`ясовано під час розгляду справи, що відповідно до Інструкції з охорони праці № 4 для пекаря відповідно до вимог Інструкції по експлуатації параграф 1 п.1.1 мийку та дезінфекцію листів та хлібопекарських форм, працівники повинні виконувати у відповідності з вимогами санітарних правил для підприємств хлібопекарної промисловості, а не вижарювати їх в печі, що є порушенням Інструкції по експлуатації параграф 2 п.2.1.6.

Представниками ДО "РОСС" було встановлено, що працюючий персонал залишив увімкнену електропіч без нагляду, чим порушив вимоги заводу-виробника параграф 2 п.2.1.8 , але, як повідомили у судовому засіданні відповідачі їх ніхто не знайомив з вищезазначеною інструкцією, і при дослідженні інструкції вибачається, що на ній відсутні підписи відповідачів про ознайомлення їх з інструкцією (а.с.20-21).

Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій.

Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність.

Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина.

Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди.

Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в ст.ст.23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин.

Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки).

Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання.

Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити.

Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості.

Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості.

Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП.

Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності.

Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність.

Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім).

Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника.

У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності.

Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП).

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Слова, що містяться в ч.2 ст.130 КЗпП, «повний розмір заподіяної шкоди» означають можливість стягнення з працівника, у передбачених законом випадках, суми, що дорівнює прямій дійсній шкоді.

Отже, повний розмір заподіяної шкоди в контексті ст.130 КЗпП є синонімом поняття прямої дійсної шкоди.

Обов`язок правильно організувати працю працівників, забезпечити її належний процес у різних, у тому числі й несприятливих трудових ситуаціях, а також попередження можливих збитків згідно стст.21, 141 КЗпП лежить на власнику або уповноваженому ним органу.

Згідно з ч.5 ст.130 КЗпП працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Такі способи покриття шкоди можливі після проведення власником службового розслідування, належного встановлення факту заподіяння шкоди і видання за результатами службового розслідування наказу. У наказі винним особам може бути

запропоновано добровільно покрити шкоду, заподіяну підприємству шляхом передання працівником для покриття заподіяної шкоди рівноцінного майна чи полагодження пошкодженого майна.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, що він не проводив службове розслідування. Доказів на підтвердження встановлення вини відповідачів він суду не надав.

Відповідно до висновку Донецького науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства Юстиції України експертного пожежно-технічного дослідження, осередкова зона дослідження пожежі (місце початкового виникнення горіння) була сформована в середині робочої камери на нижніх деках (листах) візка, що оберігається в середині робочої камери печі. Шляхом виключення можливих джерел запалювання в досліджуваному випадку залишається тепло, отримане від більше розігрітого або розжареного тіла. Технічною (безпосередньою) причиною пожежі є загорання горючого матеріалу на нижній декі (листа) візка, що обертається в печі хлібопекарської виробництва ТДВ «Росе», за адресою: Донецька область, Ясинуватський район, смт. Желанне, вул. Центральна 111 А , під впливом тепла, отриманого від більше розігрітого або розжареного тіла в робочій камері печі (а.с.27-52).

Але, як вибачається із даного дослідження, вказано лише причина пожежі і не вказана вина відповідачів або інших осіб, причинний зв`язок між діями відповідачів та наслідками, які зазначенні у дослідженні.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна, передбачений ч.1 ст.131 КЗпП.

У разі невиконання власником цього обов`язку та за наявності вини працівника розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, згідно з ч.1 ст.137 КЗпП повинен бути зменшений. Якщо ж власник зазначені свої обов`язки не виконав, а вини працівника в незабезпеченні збереження майна власника немає, працівник взагалі не може нести матеріальну відповідальність.

У порушення вимог закону позивачем не вказано, якими неправомірними діями відповідачів завдано шкоду підприємству, які трудові обов`язки ними були порушені, що призвело до завдання шкоди, у чому конкретно полягала вина відповідачів, не вказано ступінь їх вини та пропорційну їй частку загальної шкоди, не зазначено, в якій конкретно обстановці було заподіяно ними шкоду.

Також і відсутні докази того, що позивачем були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей та нормальну роботу з ними.

Частиною 2 ст.131 КЗпП покладено на працівників обов`язок бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів щодо запобігання шкоді.

Проте за межами робочого часу працівник звільняється від виконання не тільки трудового обов`язку виконувати роботу відповідно до трудового договору, а й від виконання абсолютної більшості інших трудових обов`язків, покладених на нього правилами внутрішнього трудового розпорядку. Тому працівник не може нести відповідальність за несхоронність майна, яке йому передали для зберігання, використання в процесі роботи або з іншою метою, у період після закінчення робочого часу і до його початку.

Як вибачається із трудового договору ОСОБА_3 час виконання роботи встановлюється з 08.00 год. до 17.00 год., але, відповідно до позовної заяви та поясненнь позивача, відповідачів пошкодження майна відбулось не в робочий час, а в нічний, коли позивач запропонував вийти та додатково попрацювати відповідачам. Однак, відповідачі не використувавали піч для особистих цілей, а як вони повідомили за пропозицією позивача (а.с.17).

КЗпП передбачає два види матеріальної відповідальності: обмежену (стст.132, 133 КЗпП) й повну (ст.134 КЗпП).

Основним видом є обмежена матеріальна відповідальність. Обсяг цієї відповідальності зумовлений розміром заподіяної шкоди, але обмежується середньомісячним заробітком працівника.

Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

У абз.1 п.4 постанови Пленуму ВС №14 також зазначено, що за правилами ст.132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Згідно з трудовим законодавством працівника не можна притягнути до повної матеріальної відповідальності у випадках, не передбачених ст.134 КЗпП.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1 ч.1ст.134 КЗпП).

Як вибачається із матеріалів справи договір між позивачем та відповідачами про повну матеріальну відповідальність не укладався.

Зі змісту п.1 ч.1 ст.134 КЗпП за шкоду, заподіяну працівником іншому майну підприємства, установи, організації, яким він користується в процесі праці, працівник нестиме матеріальну відповідальність на загальних підставах.

У правовому висновку ВСУ від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди.

Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними.

Таким чином, сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за пунктом 1частини першої статті 134 КЗпП.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Отже, підставою повної матеріальної відповідальності в цьому випадку є заподіяння шкоди невиконанням чи неналежним виконанням прийнятого працівником на себе обов`язку виконати окреме трудове завдання - одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (пункт 3 частини першої статті 134 КЗпП).

У пункті 10 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, також зазначено, що робітники і службовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Як було встановлено у судовому заіданні у порушенні кримінального провадження відносно відповідачів відмовлено, що підтверджується відповідним висновком начальника сектору Авдіївського відділення Покровського відділу поліції ГУНП в Донецької області (а.с.198).

Окрім того, пред`явлення вказаних позовів з посиланням на норми ЦК ставить працівника в невигідне становище. Так, в трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а в цивільному праві передбачена презумпція вини заподіювача шкоди. До того ж норми ЦК та норми КЗпП регулюють різні правовідносини, у тому числі, щодо строку звернення до суду, підстав та розміру відповідальності.

Згідно з частинами першої і другої статті 130 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Статтею 136 КЗпП встановлено порядок покриття шкоди, заподіяної працівником.

Отже, вирішуючи зазначений спір слід було застосувати положення КЗпП.

Так, стаття 130 КЗпП визначає, що підставою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є шкода, завдана невиконанням ним трудових обов`язків. Разом із тим пункт 7 частини першої статті 134 КЗпП передбачає притягнення працівника до матеріальної відповідальності за нормами трудового права і тоді, коли шкода завдана не при виконанні трудових обов`язків. Така на перший погляд невідповідність є виправданою, оскільки шкода, заподіяна працівником не при виконанні трудових обов`язків, не змінює характеру правовідносин між працівником і власником чи уповноваженим ним органом. Положення КЗпП «не при виконанні трудових обов`язків» слід розуміти як самовільне використання працівником майна (устаткування, приладів, автомашин) власника в особистих цілях та всупереч інтересам власника.

Проте у пункті 18 постанови Пленуму ВСУ № 14 зазначено, що при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільним використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т.п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають у трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов`язків, підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства. У цих випадках шкода відшкодовується повному обсязі, включаючи і не одержані підприємством, установою, організацією прибутки від використання зазначених технічних засобів.

КЗпП прямо не передбачає зменшення розміру матеріальної відповідальності працівника у зв`язку з невиконанням власником зазначеного обов`язку. Проте суд вправі зробити висновок про те, що неознайомлення працівника із законодавством про матеріальну відповідальність, інструкціями, нормативами, правилами поводження з матеріальними цінностями знижує ступінь вини, а відповідно - і розмір відповідальності працівника. Крім того, працівник вправі доводити, що він звертався до власника з проханням провести заняття з вивчення чинних нормативно-правових актів, які стосуються, наприклад, порядку приймання матеріальних цінностей від постачальників і підприємств транспорту. Однак це прохання не було виконано, що й стало причиною виникнення прямої дійсної шкоди.

Розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, визначається відповідно до статті 135-3 КЗпП, Закону " Про визначення розміру шкоди" і Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей.

Частиною першою статті 135-3 КЗпП встановлюється загальне правило визначення розміру заподіяної підприємству, установі, організації шкоди.

Розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно з частиною першою статті 135-3 КЗпП обов`язковою умовою для визначення розміру заподіяної роботодавцю шкоди є існування фактичних витрат, понесених ним з вини працівника.

Обчислення розміру завданої шкоди полягає у вирахуванні фактичних втрат, які стали наслідком неправомірного діяння працівника. Для цього необхідно визначити вартість втраченого чи пошкодженого майна, суму видатків, необхідну для відновлення його попереднього стану. Також потрібно враховувати, що природний знос майна є закономірним результатом використання його за призначенням та не є наслідком неправомірних дій працівника, а тому повинен бути врахований при визначенні вартості пошкодженого чи знищеного майна.

Розмір підлягаючої покриттю шкоди залежить від кількох факторів: виду правопорушення, ступеня вини працівника, характеру діяльності роботодавця.

Шкода у виді витрат визначається за фактичними виплатами (сплачено за ремонт пошкоджених працівником цінностей, переплачено за договором, переплачена заробітна плата, сплачено неустойку, сплачені фінансові санкції тощо).

Закон "Про визначення розміру шкоди" не лише передбачає підстави повної матеріальної відповідальності, а й встановлює порядок визначення розміру шкоди.

Статтями 1, 2 Закону "Про визначення розміру шкоди" встановлені спеціальні коефіцієнти для визначення розміру шкоди, яка повинна бути відшкодована працівником.

Згідно з частиною п`ятою статті 135-3 КЗпП розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності. Солідарна матеріальна відповідальність застосовується лише за умови, якщо судом встановлено, що шкода підприємству, установі, організації заподіяна спільними умисними діями кількох працівників або працівника та інших осіб.

Якщо шкоду заподіяно працівниками, на яких відповідно до договору покладена колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, розмір шкоди, яка повинна бути відшкодована кожним працівником, визначається з врахуванням особливостей цієї відповідальності.

У абзаці 3 пункту 15 постанови Пленуму ВСУ № 14 зазначено, що при вирішенні позовів, у яких об`єднано декілька вимог ро відшкодування працівником шкоди, розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, визначається по кожній з об`єднаних вимог з урахуванням відповідного їй виду і меж матеріальної відповідальності. Визначена в такий спосіб сума відшкодування по кожному випадку заподіяння шкоди включається до загальної суми, яка підлягає стягненню з працівника з урахуванням передбаченого статтею 233 КЗпП річного строку для пред`явлення позову по кожній вимозі і поважності причин його пропуску.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження, розміру заподіяної йому відповідачами шкоди, крім листів ТОВ "РОСС" про можливу вартість відновлювального ремонту печі, але дані листи не можуть бути належними доказами на підтвердження розміру матеріальної шкоди, оскільки вони не є фактичними витратами позивача (а.с.25, 174).

Статтею 136 КЗпП передбачено порядок покриття шкоди, заподіяної працівником.

Відповідно до частини першої статті 136 КЗпП, якщо з працівника стягується матеріальна шкода, яка не перевищує середнього місячного заробітку, то незалежно від підстави матеріальної відповідальності власник або уповноважений ним орган вправі видати розпорядження (наказ) про стягнення суми шкоди із заробітку працівника.

Відповідно до частини другої статті 136 КЗпП розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу про відрахування із заробітної плати може бути видане не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Днем видання розпорядження слід вважати день його підписання керівником підприємства, установи, організації або іншою уповноваженою посадовою особою.

У пункті 22 постанови Пленуму ВСУ № 14 також зазначено, що при розгляді спорів про обґрунтованість розпорядження адміністрації щодо відрахування шкоди судам необхідно мати на увазі, що відповідно до статті 136 КЗпП такий позов може бути заявлено і до реалізації розпорядження про відрахування. Якщо адміністрацією відмовлено працівникові у поверненні суми, зайво виплаченої ним добровільно на відшкодування шкоди (за відсутності підстав і умов для матеріальної відповідальності, у більшому розмірі, ніж це передбачено законом), вимоги про її стягнення пред`являються безпосередньо у суді і вирішуються а підставі статей 130, 132-134 КЗпП.

Відповідно до частини другої статті 136 КЗпП розпорядження має бути звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення працівникові про його видання.

Під зверненням до виконання слід розуміти передання розпорядження бухгалтеру по розрахунках із працівниками, а не реальне відрахування.

Строк ознайомлення працівника з виданим розпорядженням про відрахування з його заробітку в порядку покриття шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, законодавством не регламентується.

Згідно з частиною другою статті 136 КЗпП, якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини третьої статті 136 КЗпП у решті випадків стягнення з працівника шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, здійснюється шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду.

Статтею 137 КзЗпП передбачені обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування.

У абзаці 1 пункту 19 постанови Пленуму ВСУ № 14 зазначено, що судам слід мати на увазі, що зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю працівником, допустиме лише у виключних випадках при наявності зазначених у статті 137 КЗпП умов, які мають бути підтверджені ретельно перевіреними в судовому засіданні доказами, з обов`язковим викладенням у рішенні мотивів зниження суми, яка стягується.

Частина перша статті 137 КЗпП надає право суду під час визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховувати ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

Врахування ступеня вини означає, насамперед, врахування форми вини. При необережності ступінь вини нижче, ніж при умислі. Але суд може враховувати ступінь вини і в межах однієї її форми (необережної чи умисної).

До конкретної обстановки, за якої було заподіяно шкоду, слід відносити обставини, що перешкоджали працівникові виконувати належним чином покладені на нього обов`язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці. Разом з тим необхідно враховувати, чи приймав працівник залежні від нього заходи до запобігання шкоди.

Частина перша статті 137 КЗпП передбачає також обов`язкове зменшення розміру шкоди, що підлягає покриттю, у випадках, коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Статтею 138 КЗпП передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

За загальним правилом у трудових правовідносинах вина працівника в заподіянні шкоди доводиться роботодавцем. Вимагаючи відшкодування шкоди, роботодавець повинен довести, що в діях працівника були ознаки трудового правопорушення, а також, що вказане правопорушення спричинило заподіяння шкоди та причинний зв`язок між ними. Виключенням є випадки, коли відшкодування матеріальної шкоди покладається на матеріально-відповідальних осіб або працівників, які отримали цінності за разовими дорученнями чи документами. Вони вважаються винними до тих пір, поки не доведуть протилежне. Це виключення обумовлене тим, що матеріально відповідальні працівники володіють широкими можливостями щодо прийняття, збереження та видачі майна, беруть на себе зобов`язання забезпечувати його належну схоронність. Там, де виявляються факти недостачі матеріальних цінностей, вважається, що подібні результати є наслідком упущень в роботі матеріально-відповідальних осіб.

В окремих випадках, порушуючи вимоги статті 138 КЗпП, суди перекладали тягар доказування відсутності вини працівника у заподіянні шкоди на самого працівника.

Таким чином, суд, вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування шкоди не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у їх задоволенні треба відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 12,13,81,89,258,259,263-265ЦПК України ст. 3,21,130-137 КЗпП України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування завданої матеріальної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення надруковано та підписано у нарадчій кімнаті 09 грудня 2019 року.

Суддя: А. Л. Гонтар