Провадження №22-ц/812/1910/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Колосовського С.Ю., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання : Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача - Головченка ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , його представника - ОСОБА_3 , представника третьої особи - Кабацюри О.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №488/1909/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення, яке постановив Корабельний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Селіщевої Лариси Іванівни о 15 годині 35 хвилині у приміщенні цього суду 30 вересня 2019 року, повний текст якого складений 07 жовтня 2019 року, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и л а :

У травні 2017 р. ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що вони з відповідачем перебували у шлюбі з 12 червня 2010 р., від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2014 р. шлюб між сторонами був розірваний, і рішенням цього ж суду від 25 березня 2014 р. з відповідача на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі 500 грн. щомісячно до повноліття дитини. Однак, відповідач аліменти на утримання дитини належним чином не сплачує, має заборгованість, яка станом на 17 травня 2017 р. становить 6 655 грн., а також не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться його життям, здоров`ям та розвитком. Крім цього, відповідач зловживає спиртними напоями та наркотичними речовинами, неодноразово проходив лікування в наркологічному диспансері, часто поводить себе неадекватно, схильний до агресії і неодноразово погрожував розправою позивачці і дитині.

Посилаючись на викладене позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили задовольнити позов.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову через його безпідставність та недоведеність. Відповідач суду пояснив, що він дійсно мав заборгованість зі сплати аліментів, однак погасив її, має нормальні відносини із сином, майже кожні вихідні за домовленістю з позивачкою бере сина і займається його вихованням, вони відвідують різні заклади, займаються спортом, і крім сплати аліментів, він надає дитині продукти харчування, іграшки та купує у разі необхідності ліки. Також відповідач пояснив, що він раніше дійсно інколи вживав наркотичні речовини, однак з 2017 р. більше їх не вживає, і ніяких агресивних дій щодо позивачки та дитини він не чинив.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Миколаївської міськради у судовому засіданні підтримав позов та вважав за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини через його ухилення від виконання батьківських прав.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що суд вважає за можливе не погодитись з висновком Органу опіки та піклування через те, що він є недостатньо обґрунтованим, був зроблений без обстеження умов проживання дитини, її батьків, без участі батька малолітньої дитини та його пояснень щодо спірних правовідносин. Між тим у суді встановлено, і це підтвердила позивачка у судовому засіданні, що відповідач зустрічається з дитиною досить часто, майже кожні вихідні, проте вона дає можливість бачити дитину лише після попередньої розмови з його родичами, і впевненості в стабільному психо-емоційному стані відповідача.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач є хронічним алкоголіком чи наркоманом, чи має психічне захворювання, внаслідок чого його спілкування з дитиною становить небезпеку для дитини чи чинить на неї негативний вплив.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Суд дійшов до висновку про недоведеність позивачкою фактів свідомого та систематичного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, нехтування ними. Судом також встановлено, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, бажає приймати і приймає участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини. Через це суд не вбачав підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права та просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги наявні у справі доказі, які підтверджують вживання відповідачем наркотичних речовин та лікування від психіатричної хвороби, викликаної цими речовинами, його неадекватну поведінку, в тому числі у присутності сина, судом не дана належна оцінка поясненням свідків, а також визнання ними та самим відповідачем факту вживання останнім наркотичних речовин, не перевірене дійсне бажання відповідача виконувати свої батьківські обов`язки. Суд не врахував, що в силу пункту 4 статті 164 СК України перебування відповідача на обліку як особи, яка вживає наркотичні речовини, є самосійною підставою для позбавлення батьківських прав і найкращим забезпеченням інтересів сина сторін є позбавлення відповідача батьківських прав.

Заслухавши доповідь, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, третя та шоста статті 367 ЦПК України).

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з 12 червня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2014 роки і мають спільного сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу між сторонами дитина залишилась проживати з матір`ю, перебуває на утриманні позивачки.

Також рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2014 року з відповідача на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання дитини у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 12 лютого 2014 року і до повноліття дитини.

Відповідач аліменти сплачував нерегулярно і станом на 01 квітня 2017 року мав заборгованість по сплаті аліментів у сумі 6 655 грн. Станом на 22 листопада 2017 р. заборгованість складала 408 грн. 57 коп., станом на 20 лютого 2018 р. заборгованість була погашена. Вказане підтверджується наявними у справі розрахунками державних виконавців Корабельного ВДВС.

Доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав була предметом розгляду органу опіки та піклування.

Згідно висновку органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 жовтня 2017 року № 1982/02.02.01-22 вважається за доцільне позбавити громадянина ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах малолітнього.

У відповіді на запит суду в.о. головного лікаря Миколаївського обласного наркологічного диспансеру Миколаївської обласної ради від 01 серпня 2018 року № 01-1439 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку в МОНД з 2013 року. Діагноз - зловживання канабіноїдами (а.с. 108).

Як вбачається з інформації головного лікаря Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 Миколаївської обласної ради від 10 серпня 2018 року № 3544 (а.с. 109), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , лікувався стаціонарно в МОПЛ № 1 з 09 лютого 2017 року по 03 березня 2017 року з діагнозом - «шизофреноподібний розлад, викликаний вживанням канабіноїдів».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із недоведеності наявності підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківства відносно сина ОСОБА_6 , оскільки вважав, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач є хронічним алкоголіком чи наркоманом, чи має психічне захворювання, внаслідок чого його спілкування з дитиною становить небезпеку для дитини чи чинить на неї негативний вплив..

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частини друга та третя статті 51 Конституції України).

Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 13 СК України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга та четверта статті 155 СК України).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (частина перша статті 180 СК України).

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод (частина перша статті 159 СК України).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (частина перша статті 165 СК України).

При розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (згідно із частиною четвертою статті 19 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками (абзаци другий та четвертий пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення»).

Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.

Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин (абзац шостий пункту 16 та абзац третій пункту 17 тієї ж Постанови Пленуму).

Звернувшись з позовом, ОСОБА_4 вказувала як на підстави позбавлення відповідача батьківських прав на ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, так і на вживання ним наркотичних засобів.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України» заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

На підтвердження ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_6 позивачка посилалась на те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не цікавиться його життям, здоров`ям та розвитком, нехтує своїм обов`язком з утримання дитини.

Ці обставини, на думку позивачки, підтверджуються, зокрема, тривалою несплатою аліментів, внаслідок чого утворилась заборгованість станом на 17 травня 2017 року в сумі 6 655 грн., що підтверджується розрахунками заборгованості, а погашення заборгованості відбулося лише після звернення ОСОБА_4 з позовом.

Між тим, з розрахунків заборгованості, здійснених державним виконавцем Корабельного відділу ДВС м. Миколаєва (а.с. 81, 86) заборгованість зі сплати аліментів погашена у період з травня 2017 року по лютий 2018 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 зі згоди позивачки постійно (майже кожні вихідні) зустрічається із сином, приймає участь у його вихованні, підтримує з ним зв`язок. На таких обставинах, заперечуючи проти позову, наголошував відповідач, вони не заперечуються позивачкою, їх підтвердили допитані в суді свідки. Вказані обставини свідчать про наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини.

За такого, ОСОБА_4 будь-яких переконливих доказів ухилення ОСОБА_2 від участі у вихованні сина не надала.

Щодо наявності передбаченої пунктом 4 статті 164 СК України (хронічний алкоголізм або наркоманія відповідача) підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 перебуває на обліку у Миколаївському обласному наркологічному диспансері Миколаївської обласної ради з 2013 року з діагнозом зловживання канабіноїдами (а.с. 108) та з 09 лютого 2017 року по 03 березня 2017 року проходив лікування у Миколаївській обласній психіатричній лікарні № 1 Миколаївської обласної ради (а.с. 109) з діагнозом «шизофреноподібний розлад, викликаний вживанням канабіноїдів».

Однак, позивачкою не надані докази того, що виставлені відповідачу діагнози свідчать про наявність у нього такої патології як «наркоманія», впливають на його ставлення до сина або становлять небезпеку для останнього та що участь батька у житті сина виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною.

Також суд першої інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування, оскільки цей висновок є недостатньо обґрунтованим. Так, як встановив суд і таке підтверджується поясненнями представника органу опіки та піклування, висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав зроблений без обстеження умов проживання дитини, її батьків, без участі батька малолітньої дитини та його пояснень щодо спірних правовідносин, виключно на підставі наданих матір`ю дитини документів. В матеріалах справи відсутні будь-які докази належного повідомлення ОСОБА_2 про розгляд органом опіки та піклування питання надання висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав та намагання цього органу отримати також докази ставлення батька до сина. Ставлення сина сторін ОСОБА_6 до батька було предметом психологічного діагностування дитини, проведеного на замовлення служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради 26 квітня 2017 року, відповідно до якого на час дослідження дитини не має прив`язаності до батька, відчуває по відношенню до нього дискомфорт, напруження, недовіру, проявляє почуття тривоги, тому що вважає, що батько ним завжди незадоволений, має негативні спогади та почуття страху з приводу зустрічей з батьком. Однак, доказів негативного впливу з боку відповідача на сина в матеріалах справи не має. За такого висновок органу опіки та піклування має однобічний та формальний характер.

Встановивши наведені обставини справи, надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Колегія суддів вважає такі висновки суду правильними, оскільки наявні у справі докази не підтверджують, що застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина відповідає якнайкращім інтересам дитини.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги.

Так, доводи апеляційної скарги щодо ухилення відповідача від явки до суду у справі спростовуються наявним у матеріалах справи журналом судових засідань, відповідно до якого ОСОБА_2 брав участь у судових засіданнях 30 листопада 2017 року, 18 квітня 2018 року та 28 травня 2019 року (а.с. 128-141).

Щодо аналізу в апеляційній скарзі показань свідків, які допитані у суді, то з їх пояснень не вбачається достатніх фактичних обставин, які б доводили наявність передбачених статтею 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Також є необґрунтованими посилання на хронічну наркозалежність відповідача, оскільки дані обставини не підтверджені наявними у справі медичними доказами, які не містять вказівки на наявність такої залежності.

З огляду на викладене колегія суддів в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: С.Ю. Колосовський

Т.Б. Кушнірова

_____________________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 05 грудня 2019 року