КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/6994/18

номер провадження: 22-ц/824/4467/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Воронової Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ХейнісаОлександра Григоровича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у складі судді Диби О.В., у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 07 жовтня 2000 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 травня 2003 року. Від шлюбу вони мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Рішенням Ленінського районного суду Вінницької області стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 05 квітня 2002 року і до досягнення дитиною повноліття Зазначала, що заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2008 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4

Вказувала, що дочка навчається на платній основі у 11 класі Українського медичного ліцею Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, до якого вона була зарахована у 2015 році. У період з 2015 року по 2018 рік позивач сплатила за навчання дочки у вказаному ліцеї 31 959 грн, 700 грн на здійснення статутної діяльності ліцею та понесла додаткові витрати, пов'язані із підготовкою до випускного балу у розмірі 5 300 грн, з яких вона сплатила 300 грн як передоплату за послуги перукаря.

Зазначала, що з метою підготовки дочки до зовнішнього незалежного оцінювання та отримання можливості для вступу до Національного медичного університету вона уклала з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6) договір про надання послуг з консультування та підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання за курсом біологія, хімія, українська мова, історія. У період з 01 вересня 2017 року по 25 травня 2018 року позивач за вказаним договором сплатила 38 120 грн.

Також вказувала, що у зв'язку з хворобою дочка знаходилась на стаціонарному лікуванні у «Науково-практичному центрі профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами, де їй було проведено операцію, що підтверджується довідкою №96 від 02 березня 2016 року та виписним епікризом №00772 від 01 березня 2016 року. Позивач понесла витрати на лікування дочки у сумі 675 грн та лабораторні дослідження, які були проведені у товаристві з обмеженою відповідальністю «МЛ «Діла» - 988 грн, а всього на загальну суму 1663 грн. Крім того, позивач зазначала, що вона понесла додаткові витрати на спортивні заняття (танці) на суму 350 грн. Вказувала, що відповідач відмовляється в добровільному порядку нести додаткові витрати на утримання дитини, а тому вважала, що порушені її права підлягають судовому захисту.

Позивач подала заяву про уточнення позовних вимог від 27 червня 2018 року, в якій посилалась на те, що 03 червня 2018 року вона понесла додаткові витрати на дитину, пов'язані з придбанням сукні дитині на випускний бал у сумі 3 995 грн, а 12 червня 2018 року згідно договору про надання послуг з консультування та підготовки дочки до зовнішнього незалежного оцінювання вона понесла додаткові витрати у розмірі 3 249 грн. Тому вказувала, що у період з 01 вересня 2017 року по 31 травня 2018 року вона понесла додаткові витрати на підготовку дочки до зовнішнього незалежного оцінювання на загальну на суму 41 369 грн.

Посилаючись на те, що наведені вище витрати були понесені нею в інтересах спільної з відповідачем дитини у загальному розмірі 85 338 грн, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь половину додаткових витрат на дитину ОСОБА_4 у сумі 42 669 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину в розмірі 18 692 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише 1/4 частина понесених позивачем додаткових витрат на дитину, оскільки він суперечить ст.141 СК України, якою встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. При цьому судом не враховано, що у відповідача також є нова дружина, яка так само, як і відповідач, несе витрати по утриманню їх спільних дітей в рівних частина. Вказує, що з указаним позовом вона звернулась до суду у червні 2018 року, а дружина відповідача лише у серпні 2018 року звернулась із заявою про примусове стягнення аліментів з відповідача на свою користь на утримання їх спільного сина. Водночас виконавчий лист на примусове стягнення аліментів виданий судом ще у 2009 році. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про умисне ухилення відповідача від утримання дочки ОСОБА_4

Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Хейніс О.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину у розмірі 831 грн 50 коп., а в решті позовних вимог відмовити, посилаючись на недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача додаткові витрати на дитину, пов'язані з її навчанням в Українському медичному ліцеї Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, оскільки отримання додаткових освітніх послуг у загальноосвітньому навчальному закладі з медико - професійною спрямованістю не відноситься до обставин, які надають право на стягнення додаткових витрат на дитину відповідно до положень ст. 185 СК України. Вказує, що позивачем не надано доказів, які саме додаткові освітні послуги надавались ліцеєм і в якій кількості, а також доказів, що ці послуги пов'язані із розвитком додаткових здібностей дитини та її навчанням. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що понесені витрати позивача на підготовку до зовнішнього незалежного оцінювання у розмірі 41 369 грн є додатковими витратами на дитину, оскільки витрати на підготовку дитини до зовнішнього незалежного оцінювання не є додатковими витратами в розумінні ст.185 СК України. Надання відповідних консультацій не направлено на розвиток здібностей дитини, а фактично є консультуванням з двох обов'язкових предметів, які входять до програми та двох профільних предметів, необхідних для вступу до відповідного вищого навчального закладу. Крім того, позивачем не надано доказів, які підтверджують наявність у ФОП ОСОБА_6 освіти, яка б надавала їй право надавати вказані консультаційні послуги.

Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Хейніса О.Г., у якому вказує про безпідставність твердження представникавідповідача про те, що понесені позивачем витрати на навчання дитини не є додатковими витратами на дитину. Вказує, що визначений у ст.185 СК України перелік особливих обставин, що зумовлюють додаткові витрат на дитину не є вичерпним.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем ОСОБА_1 були понесені додаткові витрати на утримання спільної дочки сторін ОСОБА_4 у загальному розмірі 73 105 грн, а саме, додаткові освітні послуги в Українському медичному ліцеї Національного медичного університету імені О.О.Богомольця у розмірі 31 700 грн, підготовка дитини до зовнішнього незалежного оцінювання та отримання можливості для вступу у вищий навчальний заклад у розмірі 41 369 грн, а також лікування дитини на загальну суму 1 663 грн. Також суд дійшов висновку, що витрати позивача на відвідування дитиною спортивних гуртків, на придбання сукні для дитини та витрати на випускний бал, не є додатковими витратами на дитину у розумінні ст.185 СК України.

Визначаючи розмір додаткових витрат на утримання дитини у сумі 18 692 грн, суд виходив із того, що ОСОБА_2 створив нову сім'ю та з нього на підставі виконавчих документів на утримання двох дітей стягується 1/2 частина його доходу, і він має на утриманні третю дитину, а тому з урахуванням доходу відвідача з нього на користь позивача підлягає стягненню 1/4 частина понесених позивачем додаткових витрат на дитину.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 07 жовтня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 13 травня 2003 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 07 жовтня 2000 року НОМЕР_3 та свідоцтвом про розірвання шлюбу від 27 грудня 2005 року НОМЕР_4

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 24 травня 2001 року НОМЕР_5, яка проживає разом із позивачем ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні.

По справі встановлено, що згідно виконавчого листа №2а-80, виданого 05 квітня 2002 року Ленінським районним судом Вінницької області, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісячно, що підтверджується довідкою від 17 серпня 2018 року №115.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року відповідача ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1 - 3 ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов'язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Сімейний Кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно з ч.1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Відповідно до ч.2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесенні у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обгрунтування необхідності майбутніх витрат.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат на дитину, які пов'язані з навчанням ОСОБА_4 в Українському медичному ліцеї Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, позивач вказувала, що дитина навчається на платній основі в 11 класі ліцею, до якого вона була зарахована у 2015 році. У період з 2015 року по 2018 рік позивач сплатила за навчання дочки 31 959 грн. Також позивач сплатила 700 грн на здійснення статутної діяльності ліцею. Крім того зазначала, що вона понесла додаткові витрати, пов'язані з підготовкою дитини до випускного балу у розмірі 5 300 грн, з яких вона сплатила 300 грн як передоплату за послуги перукаря, а 03 червня 2018 року вона придбала дитині сукню на випускний бал у розмірі 3 995 грн.

На підтвердження вказаних обставин позивач надала суду:

- довідки Українського медичного ліцею Національного медичного університету імені О.О. Богомольця від 12 травня 2015 року № 294 та від 05 травня 2018 року № 18, про навчання ОСОБА_4 в Українському медичному ліцеї Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (а.с.28, 36, т.1);

- угоду №9 від 01 вересня 2015 року та договір про надання додаткової освітньої послуги від 01 вересня 2015 року, укладені між позивачем ОСОБА_1 та Українським медичним ліцеєм Національного медичного університету імені О.О. Богомольця (а.с.38-40, т.1), угоду №54 від 31 серпня 2016 року та договір про надання додаткової освітньої послуги від 31 серпня 2016 року, укладені між ОСОБА_1 та Українським медичним ліцеєм Національного медичного університету імені О.О.Богомольця (а.с.33-35, т.1), угоду № №08/11-А від 01 вересня 2017 року та договір про надання додаткової освітньої послуги від 01 вересня 2017 року, укладені між ОСОБА_1 та Українським медичним ліцеєм Національного медичного університету імені О.О.Богомольця (а.с.30-32, т.1);

- копії квитанцій про сплату за навчання ОСОБА_4 в Українському медичному ліцеї Національного медичного університету імені О.О. Богомольця за 2015-2016 навчальний рік на загальну суму 5 800 грн (а.с.37, т.1), копії квитанцій про сплату за навчання ОСОБА_4 за 2016-2017 навчальний рік на загальну суму 11 615 грн, з урахуванням сплаченої суми комісії банку у розмірі 115 грн (а.с.29, т.1), копію квитанції про сплату за навчання ОСОБА_4 за 2017-2018 навчальний рік на суму 14 544 грн, з урахуванням сплаченої суми комісії банку у розмірі 144 грн (а.с.29, т.1);

- дублікати квитанцій від 08 вересня 2015 року та від 05 жовтня 2015 року про сплату грошових коштів на загальну суму 700 грн до благодійного фонду імені В.Ф. Войно - Ясинецького УМЛ імені О.О. Богомольця на здійснення статутної діяльності (а.с.41, т.1);

- дублікат квитанції від 24 квітня 2018 року про сплату 5 000 грн на оплату випускного вечора, в тому числі, проведення урочистої частини вручення сертифікату, диплома ОСОБА_4 (а.с.48, т.1);

- дублікат квитанції від 04 травня 2018 року про сплату 300 грн на зачіску (а.с.53, т.1);

- копію товарного чека від 03 червня 2018 року на придбання сукні у розмірі 3 995 грн (а.с.103, т.1).

Враховуючи наведені вище вимоги закону та, оцінивши надані позивачем докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що понесені позивачем витрати за договорами про надання освітніх послуг від 01 вересня 2015 року, 31 серпня 2016 року, від 01 вересня 2017 року, що укладені між позивачем та Українським медичним ліцеєм Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, на загальну суму 31 700 грн, без врахування витрат на комісію банку за здійснення платіжних операцій у розмірі 259 грн, є додатковими витратами на дитину ОСОБА_4 у розумінні викладених вище положень СК України, оскільки ці витрати стосуються отримання дитиною додаткових освітніх послуг в Українському медичному ліцеї Національного медичного університету імені О.О. Богомольця та зумовлені розвитком здібностей у дитини до наук, що пов'язані із майбутнім здобуттям професії в галузі медицини.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення 50% цих витрат із відповідача на користь позивача.

При цьому колегія суддів враховує, що із вказаних вище договорів про надання освітніх послуг вбачається, що Український медичний ліцей Національного медичного університету імені О.О. Богомольця є загальноосвітнім навчальним закладом ІІІ-го ступеня з медично-професійною спрямованістю навчання та допрофесійною підготовкою, що передбачає проведення поглибленої підготовки з профільних дисциплін і виховання у юнаків та дівчат готовності до роботи в якості медичного працівника.

Таким чином, Український медичний ліцей Національного медичного університету імені О.О. Богомольця не є вищим навчальним закладом для здобуття професійної освіти, а тому доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Хейніса О.Г. про те, що отримання дитиною додаткових освітніх послуг в Українському медичному ліцеї Національного медичного університету імені О.О. Богомольця не відноситься до обставин, які надають одному з батьків право на стягнення додаткових витрат на дитину через те, що навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до таких обставин, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що понесені позивачем витрати на підготовку дитини до випускного балу у розмірі 5 300 грн, витрати на зачіску дитини у розмірі 300 грн, витрати на придбання сукні дитині на випускний бал у розмірі 3 995 грн, витрати на здійснення статутної діяльності у розмірі 700 грн, не є додатковими витратами на дитину у розумінні ст. 185 СК України, оскільки ці витрати не відносяться до витрат, що викликані особливими обставинами та не стосуються розвитку здібностей дитини.

З наведених підстав суд першої інстанції також правильно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення додаткових витрат, понесених позивачем на спортивні заняття (танці) на суму 350 грн.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що витрати позивача на лікування дитини на загальну суму 1 663 грн, що підтверджуються даними виписного епікризу №00772 від 01 березня 2016 року, актом №772 приймання виконаних робіт від 01 березня 2016 року, талонами отримання результату, квитанціями про сплату коштів на загальну суму 1 663 грн (а.с.82-90, т.1), є додатковими витратами на дитину відповідно до положень ст.185 СК України, оскільки викликані хворобою дитини, та відповідно, 50% цих витрат підлягають стягненню із відповідача, що ним не оспорюється.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення із відповідача 50% витрат, які ОСОБА_1 сплатилана підготовку ОСОБА_4 до зовнішнього незалежного оцінювання на загальну суму 41 369 грн, як додаткових витрат на дитину.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 посилалась на те, що з метою підготовки дочки до зовнішнього незалежного оцінювання та отримання можливості для вступу її до університету вона уклала з ФОП ОСОБА_6 договір про надання послуг з консультування та підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання за курсом біологія, хімія, українська мова, історія. У період з 01 вересня 2017 року по 31 травня 2018 року позивач понесла додаткові витрати на підготовку дочки до зовнішнього незалежного оцінювання на загальну на суму 41 369 грн.

На підтвердження вказаних обставин та розміру понесених витрат, позивача надала договір №17-017 про надання послуг від 01 вересня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 (освітня студія «Nature Tutor Group»), договір №18-017 про надання послуг від 09 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_6 (освітня студія «Nature Tutor Group»), дублікати квитанцій та рахунки (а.с.64-78, 130- 131, т.1).

З вказаних вище договорів про надання послуг від 01 вересня 2017 року та від 09 січня 2017 року вбачається, що предметом цих договорів є надання ФОП ОСОБА_6 (освітня студія «Nature Tutor Group») за рахунок коштів ОСОБА_1 послуг з консультування, підготовки до зовнішнього незалежного оцінювання ОСОБА_4 з біології, хімії, української мови та історії.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення зовнішнього незалежного оцінювання та моніторингу якості освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року №1095 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 липня 2015 року № 533), зовнішнє незалежне оцінювання проводиться з метою забезпечення права осіб на рівний доступ до освіти та/або контролю відповідності результатів навчання, здобутих на певному освітньому рівні, державним вимогам.

Тобто, підготовка до зовнішнього незалежного оцінювання у розумінні наведених вище положень СК України не є особливою обставиною, що стосується розвитку здібностей дитини, а є формою забезпечення права осіб на рівний доступ до освіти та/або контролю відповідності результатів навчання, здобутих на певному освітньому рівні, державним вимогам.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України на наведені вище вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що понесені ОСОБА_1 витрати на підготовку ОСОБА_4 до зовнішнього незалежного оцінювання є додатковими витратами на дитину у розумінні ст.185 СК України.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 1/4 частини понесених нею додаткових витрат на дитину, виходячи з такого.

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Судом першої встановлено, що 07 жовтня 2006 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

На підставі виконавчого листа №2-2702-2009, виданого 09 квітня 2009 року Ленінським районним судом міста Вінниці з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частини доходу відповідача (а.с.178, т.1).

Згідно з довідкою Управління СБ України у Вінницькій області №118 від 22 серпня 2018 року сума доходу відповідача за серпень 2018 року, без урахування компенсації ПДФО, становить 14 169 грн 22 коп., розмір компенсації ПДФО становить 2 550 грн 46 коп. (а.с.182).

Враховуючи те, що з відповідача ОСОБА_2 на підставі виконавчих документів стягується 1/2 частина його доходу на двох дітей, який має на утриманні ще одну дитину ОСОБА_10 та у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані обставини мають істотне значення та є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача 1/4 частини понесених нею додаткових витрат на дитину, а не 1/2 частину цих витрат.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з такого.

Колегія суддів вважає, що надана відповідачем довідка Управління СБ України у Вінницькій області №118 від 22 серпня 2018 року про грошове утримання відповідача, не свідчить, що це грошове утримання відповідача є єдиним джерелом його доходу, а тому ця довідка не є достатнім доказом його скрутного матеріального становища.

Таким чином, висновок суду про те, що стягнення з відповідача половини понесених позивачем додаткових витрат на дитину призведе до порушення прав відповідача та інших осіб, які знаходяться на його утриманні, не підтверджений достатніми доказами, та порушує принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо утримання їх дітей.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 1/4 частини понесених нею додаткових витрат на дитину.

Отже, враховуючи встановлені вище обставини справи, які свідчать про те, що позивачем було понесено додаткові витрати на дитину ОСОБА_4, а саме, на отримання дитиною додаткових освітніх послуг в Українському медичному ліцеї Національного медичного університету імені О.О. Богомольця у розмірі 31 700 грн та на її лікування у розмірі 1 663 грн, а всього 33 363 грн, колегія суддів приходить до висновку про стягнення 50% цих витрат із відповідача на користь позивача, що становить 16 681 грн 50 коп.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру додаткових витрат на утримання дитини в силу ст.376 ЦПК України підлягає зміні, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину у розмірі 16 681 грн 50 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Хейніса ОлександраГригоровича -задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року в частині стягнення розміру додаткових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_2, АДРЕСА_2) додаткові витрати на дитину у розмірі 16 681 (шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят одна) грн 50 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді