Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 369/8193/16-ц

провадження № 61-27874св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «Золота Середина»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2017 року у складі судді Пінкевич Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» (далі - ТОВ «Золота Середина») про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 поширив щодо ОСОБА_1 інформацію наступного змісту: «Все материалы для оценки масштаба деятельности ОПГ у украинских правоохранителей есть и пылятся уже годами. Если подзабыли или вдруг где потеряли, я готов предоставить информацию, как человек, возглавлявшый парламентскую следственную комиссию, расследовавшую деятельность ОСОБА_1 и его организованной преступной группы».

Таким чином, ОСОБА_4 та ТОВ «Золота Середина» розповсюдили неправдиву та наклепницьку інформацію та звинуватили його в злочинних діях, зокрема, у вчиненні корупційних правопорушень, відмиванні доходів, отриманих незаконним шляхом та організації злочинної організації, що насправді не відповідає дійсності.

Зазначений текст висловлювання ОСОБА_4 розміщений в мережі Інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, на сайті, власником якого є ТОВ «Золота середина».

Вказаний текст відкритий для перегляду необмеженого кола осіб, як на території України, так і за її межами.

Зазначав, що відомості, поширені ОСОБА_4 та ТОВ «Золота Середина», а саме, висловлювання: «деятельность ОСОБА_1 и его организованной преступной группы» є неправдивими та такими, що принижують честь, гідність і його ділову репутацію як публічної, відомої та законослухняної людини. А тому він вимушений був звертатись до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недостовірною, наклепницькою, та такою, що порочить честь, гідність та його ділову репутацію інформацію, поширену ОСОБА_4 та

ТОВ «Золота середина» ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме: «деятельность ОСОБА_1 и его организованной преступной группы»; зобов`язати ОСОБА_4 та ТОВ «Золота середина» спростувати недостовірну та наклепницьку інформацію, а саме наступне висловлювання: «деятельность ОСОБА_1 и его организованной преступной группы», яка була розповсюджена ІНФОРМАЦІЯ_1 року у той же спосіб, в який її було поширено, а саме: розмістити спростування на веб-сайті «obozrevatel.com» в мережі Інтернет протягом 10 календарних днів, після набрання законної сили рішення суду у цій справі шляхом розміщення резолютивної частини судового рішення у цій справі із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною, наклепницькою і такою, що порочить честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_4 на його користь грошові кошти у розмірі 1 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди за розповсюдження наклепницької інформації та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 17 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ТОВ «Золота середина» не несе відповідальності за розміщення блогерами інформації у власних віртуальних щоденниках, оскільки користувачі, пройшовши процедуру реєстрації та погодившись з Правилами розміщення інформації взяли таку відповідальність на себе. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про безпідставність пред`явлення позовних вимог до відповідача ТОВ «Золота середина».

Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недостовірною, наклепницькою, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену

ОСОБА_4 та зобов`язання її спростувати вказаним у позовних вимогах шляхом.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недостовірною та спростування інформації, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди за поширення такої інформації.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що фрази, які позивач просив спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. З такими висновками погодився і апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просив спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недостовірною, наклепницькою, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_4 та зобов`язання її спростувати вказаним у позовних вимогах способом.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у серпні 2017 року,

ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ТОВ «Золота Середина» про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами при розгляді справи не застосовано норми матеріального права, зокрема статтю 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 10 Загальної Декларації прав людини, статті 32, 62 Конституції України, статті 275, 277, 297 ЦК України, статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Судами недостатньо з`ясовано обставини справи, неправильно визначено характер зазначеної інформації та зроблено необґрунтований висновок стосовно того, що фраза «деятельность ОСОБА_1 и его организованной преступной группы» є оціночним судженням, оскільки це твердження є фактичним, так як його можна перевірити на предмет достовірності.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надійшов

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року о 12:32 ОСОБА_4 у мережі Інтернет на сайті obozrevatel.com була розміщена інформація наступного змісту: «Все материалы для оценки масштаба деятельности ОПГ у украинских правоохранителей есть и пылятся уже годами. Если подзабыли или вдруг где потеряли, я готов предоставить информацию, как человек, возглавлявшый парламентскую следственную комиссию, расследовавшую деятельность ОСОБА_1 и его организованной преступной группы».

Сайт obozrevatel.com належить ТОВ «Золота середина», що встановлено з матеріалів справи. Вказаний текст розміщений у розділі «Блоги» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Інтернет-ресурсом «Обозреватель» надано право кожній особі, що пройшла процедуру реєстрації, вести власний блог на указаному сайті. Блог є віртуальним щоденником з динамічним змістом. Записи у блозі - це невеликі особисті нотатки, спостереження та думки автора, який прагне поділитись ними з необмеженим колом читачів.

При реєстрації користувач погоджується з Правилами розміщення інформації на веб-сайті Інтернет-ресурсу «Обозреватель» та приймає всі права та обов`язки, пов`язані з його використанням (режим доступу: ІНФОРМАЦІЯ_3). Так, розділом під назвою «Умови обмеження відповідальності» зазначено, що за жодних обставин адміністрація obozrevatel.com не несе відповідальності за шкоду, збитки або витрати, що виникли у зв`язку з використанням або неможливістю використання указаного веб-сайту.

ТОВ «Золота середина» не несе відповідальності за розміщення блогерами інформації у власних віртуальних щоденниках, оскільки користувачі, пройшовши процедуру реєстрації та погодившись з Правилами розміщення інформації взяли таку відповідальність на себе.

Також вбачається, що у блозі ОСОБА_4 , про який зазначається в позовній заяві, мова йде про «організовану злочинну групу», проте Кримінальний кодекс України не містить такого поняття або злочину. У статті 28 КК України зазначено виключно про «групу осіб», «організовану групу» та «злочинну організацію», а отже про відповідальність за організацію саме організованої злочинної групи не може йти мова.

В опублікованому матеріалі ОСОБА_4 не йдеться мова про конкретні правопорушення позивача, а лише зазначено про наявність усіх письмових матеріалів з результатами роботи тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України, при цьому висловлювання ОСОБА_4 стосувались не скільки ОСОБА_1 , скільки предмету діяльності тимчасових слідчих комісій Верховної Ради України, які розглядали звернення про порушення законодавства України.

У висновку експертного лінгвістичного дослідження від 05 вересня

2016 року № 14138, зробленого експертом Київського експертно-дослідницького центру, зазначено, що висловлення «…деятельность ОСОБА_1 и его организованной преступной группы» містить інформацію у формі фактичного твердження, а не оціночного судження та порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 і є відносно нього образливим (а. с. 55-70, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником -

ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого

2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Пунктом 15 цієї постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 зазначеної постанови встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого

2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

Разом з цим, в таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції з прав людини, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені, а тому суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недостовірною, наклепницькою, та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, поширену ОСОБА_4 та зобов`язання її спростувати вказаним у позовних вимогах способом.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недостовірною та спростування інформації, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди за поширення такої інформації.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Отже, рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області

від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович