Дата документу 14.03.2019
Справа № 334/1163/19
Провадження № 2-о/334/89/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Турбіної Т.Ф., при секретарі Лиходід А.В., за участі заявника ОСОБА_1, заінтересованої особи ОСОБА_2, представника адвоката ОСОБА_3, розглянувши в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_4, про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2, просить визнати ОСОБА_2 кривдником, внести ОСОБА_2 до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, постраждалою дитиною. Винести строком на 6 місяців обмежувальний припис для ОСОБА_2, яким заборонити ОСОБА_2 та третім особам перебувати у місті спільного проживання (перебування) дитини, батька, ОСОБА_1, бабусі, ОСОБА_6, дідуся, ОСОБА_7. Обмежити ОСОБА_2 у спілкуванні з постраждалою дитиною - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дати дитині місячний термін для адаптації. Заборонити ОСОБА_2 та третім особам наближатися на відстань 500 метрів до місця спільного проживання дитини, батька, бабусі, дідуся та дитячого садочку дитини. Заборонити особисто ОСОБА_2, через третіх осіб, розшукувати дитину ОСОБА_5, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_2, переслідувати дитину та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Заборонити особисто ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_5, або контактувати з ним через інші засоби звязку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказує, що він з 2013 року проживав з ОСОБА_2 і своїми батьками за адресою: м. Запоріжжя, вул. Південне шосе б. 2-6 кв.10, 18.06.2015 уклав з ОСОБА_2 шлюб, від шлюбу 14.09.2015 народився син ОСОБА_5.

З вересня 2017 року він і ОСОБА_2 стали проживати окремо, дитина залишилась проживати разом із заявником. 12.01.2018 р. шлюб було розірвано.

Мати дитини ОСОБА_2 чинить психологічне насилля над дитиною, що виражається у наступному.

Коли батьки заявника на літній період 2017 року переїхали проживати на дачу, ОСОБА_2 постійно чинила сварки, до дитини ставлення було вкрай байдужим, на потреби дитини увагу не звертала, розвитком дитини не займалась. Покидала сімю, йшла з дому не повідомляючи куди, приходила пізно вночі або на другий день, щоразу в нетверезому стані, чинила сварки в присутності дитини. В крайніх випадках заявнику приходилось викликати поліцію, бо не міг зупинити її агресію до заявника та дитини.

19.05.2018, приїхавши провідати дитину, без попередження, самовільно змінила місце проживання дитини, забравши його зі стійкого та спокійного середовища. Приховувала місце проживання дитини від заявника та його батьків, просила органи влади не розголошувати місце проживання, чинила перешкоди у спілкуванні. Заявник зясував місце проживання дитини, при зустрічі 05.07.2018 з сином та ОСОБА_2, остання і її співмешканець ОСОБА_8 спричинили йому тілесні ушкодження (звернення до НП від 05.07.18 р. ЄО №- 16472, ЄРДР №-0002173).

19.07.2018 ОСОБА_2, ОСОБА_8 разом з дитиною, приїхавши за адресою його проживання для того, щоб він побачив дитину. Менше ніж через хвилину ОСОБА_2 вихопила дитину з рук заявника, почавши знову на очах дитини ображати його, штовхати. Потім закинула дитину в машину та незважаючи на її плач, зачинила машину на замок.

Під час конфлікту у ОСОБА_2, ОСОБА_8 виник прямий умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень, з метою свого злочинного умислу ОСОБА_2 ОСОБА_8 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, не звертаючи уваги на виклик поліції, ображали, штовхали заявника та його матір. ОСОБА_2 дістала з машини залізного прута та хотіла вдарити заявника, але ОСОБА_9 та завадив їй. ( Звернення до НП від 19.07.18 р. ЄО №-20962).

Крім того, відповідачка без відому заявника віддала дитину до дитячого садка, чим порушила п.3 ст 151 СК України про право батьків обирати форми та методи виховання дитини. Спричиняла дитині моральну шкоду та психологічне насильство кожного разу, коли заявник намагався бачити дитину у дитсадку перешкоджаючи дитині бачити батька.

Не досягнувши з Відповідачкою згоди щодо побачень та спілкування з дитиною, заявник звернувся до Комісії з питань захисту прав дитини при Комунарській районній адміністрації. Комісія вирішила та визначила день зустрічі з малолітньою дитиною - кожного понеділка, середи, п'ятниці та неділі з 17.00 год. до 19.00 год. (місце зустрічей за домовленістю). Побачення з дитиною в присутності матері.

Відповідачка спочатку виконувала рекомендації, визначені в рішенні зазначеної комісії, та побачення з дитиною відбувались в присутності третьої особи, ОСОБА_8, ОСОБА_10, а інколи з невідомими заявнику особами.

Потім відповідачка з неіснуючих причин почала чинити перешкоди в спілкуванні з дитиною. Під час зустрічей дитина почала говорити, що в нього є тато Ростік, а тато ОСОБА_8 його не любить. Тим самим мати дитини спричиняла їй моральну шкоду та психологічне насильство, перешкоджаючи дитині бачити батька, відсторонюючи дитину від рідного батька.

За домовленістю з відповідачкою про зустріч з дитиною, заявник 13.11.2018 прийшов до дитячого садка №-188 за адресою вул.Космічна, 116А, дитина, зі слів виховательки, чекала його цілий день, говорила прийде тато та купить йому машинку. В дитсадок з'явилися відповідачка, ОСОБА_8, ОСОБА_10 Відповідачка, тримаючи на руках дитину, майже випхала заявника з дитсадка, ображаючи, штовхаючи ногою зі сходів. Невдоволена приходом заявника, незважаючи на прохання погуляти та купити дитині іграшку, продовжувала ображати заявника, віддавши дитину ОСОБА_10, знову вдарила заявника, з погрозами підійшов ОСОБА_8 Незважаючи на те, що заявник почав відступати щоб уникнути сутички, ОСОБА_8 замахнувся щоб вдарити його, а заявник був вимушений захищатись. Ця група осіб намагається умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи наслідки, діючи умисно, має на меті відлучити батька від дитини, тим самим спричиняючи страждання дитині (Звернення до НП від 23.11.18 р. ЄО №-30038).

Після цих подій відповідачка не виходила на зв'язок, з дитиною заявник бачитись не міг, тому знову звернувся до Комунарської районної адміністрації за зміненням Розпорядження «Про побачення з сином ОСОБА_5Р.», додавши докази невиконання Розпорядження №-416р.

06.12.2018 було встановлене нове Розпорядження № 562р, з графіком - кожні понеділок, середу, п'ятницю - з 16.00 до 17.00 год., забирати з дитсадка, зустрічі без присутності матері, та щонеділі з 09.00 до 18.00 год., брати до себе додому, без присутності матері.

Після встановлення порядку побачень з дитиною ОСОБА_2 наполягала на тому, щоб заявник віддавав дитину третій особі ОСОБА_10, у звязку з чим заявник був вимушений звернутися до НП (ЄО №-37831).

Одного разу при зустрічі дитина поскаржилась на головний біль, та повідомила про те, що мати ввечері дає йому пігулки від головного болю, що означає самолікування, яке може призвести до непоправних наслідків.

Коли заявник гуляє з сином, він завжди боїться відходити від нього, також боязливо відноситься до сторонніх людей.

З боку матері на дитину спричиняється постійний психологічний тиск, він знаходиться у стані постійного стресу, таке виховання дитина сприймає як належне та потрібне.

В неділю, граючись у вдома з дитиною, раптово порвався тапок. Вважаючи, що це його вина, дитина схопила тапок та промовляючи - ой-ой-ой, вибігла з кімнати, заховалась та почала тихенько схлипувати. На питання що трапилось, син перелякано вимовив «я не хотів, не бий, не лай». Заспокоюючи дитину, заявник пояснив, що лаяти не буде і ще півгодини заспокоював дитину.

В дитячому садку 18.01.2019 заявник помітив синець та подряпину на лобі у дитини, яким було декілька днів. Дитина пояснила, що мама вдарила його по потилиці і він впав. 02.02.2019, коли дитина була вдома у заявника, раптом поскаржилась що болить губка, на запитання, чому, відповіла «мама заклеїла рот скотчем, щоб я не плакав».

04.02.2019 заявник зафіксував у Запорізькому обласному бюро судово-медичної експертизи садно у дитини та 05.02.2019 звернувся з заявою до Національної поліції.

08.02.2019 прийшовши до дитсадка о 16-00 год., знову помітив у дитини на лобі садно та синець, дитина пояснила «я сидів за столом, мама вдарила по голові, а я вдарився об стіл».

Зателефонував до Комунарської Служби у справах дітей, повідомив про події, запитав що робити, та повідомив що дитину матері не поверне. Відповіді в підтримку не отримав, травму зафіксував у травмпункті.

З цього приводу заявник 12.02.2019 звернувся з заявою в/х№06/01-15 до Директора ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу №188 «Червона гвоздика» ОСОБА_11, і з заявою в/х№С-0125 до голови РА Запорізької міської ради по Комунарському району ОСОБА_12

На цей час в провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа №331/4290/18 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Щоб захистити дитину від жорстокої поведінки матері, заявник був вимушений забрати дитину в більш сприятливе та спокійне місце, для благополуччя та щастя дитини, але відповідачка з групою невідомих чоловіків намагається забрати дитину, чинить сварки та погрожує заявнику та його батькам.

Враховуючи вищевикладене, заявник вважає, що ОСОБА_2 не керується інтересами дитини, умисно чинить систематичне психологічне насилля над дитиною, а деяких випадках фізичне насилля, створює психологічно не здорове середовище, що створює небезпеку для життя і здоров'я дитини, інтересів її правильного виховання, може зашкодити психологічному здоровю дитини, її розвитку.

У судовому засіданні заявник вимоги заяви підтримав, просив задовольнити з наведених вище підстав.

ОСОБА_2 надала письмові заперечення, в обґрунтування яких посилається на наступне.

За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Наявність між батьками спору про визначення місця проживання дітей та порядку участі у їх вихованні, не може розцінюватись як насильство в сім'ї.

Звернення заявника до поліції не є підтвердженням того, що мати дитини вчиняла будь-яке домашнє насильство по відношенню до своєї дитини, а є лише підтвердженням того, що позивач безпідставно звертається до органів поліції, про що свідчить відсутність відносно неї будь-якого рішення суду про притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Син завжди хотів проживати з матірю, але заявник після розлучення довгий час силоміць тримав дитину у себе та не давав побачитись з ним. Коли сина забрала проживати із собою, він завжди повторював, що хоче поживати тільки зі нею, та просив ніколи не віддавати його батькові.

В свою чергу, вона ніколи не перешкоджала заявнику у побаченнях та спілкуванні з дитиною, та завжди повідомляла місце поживання сина.

Доводи заяви, що до дитини застосовується фізичне насилля, є неправдою та жодними належним та допустимим доказами не доведено.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина ОСОБА_5 відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу №188 «Червона гвоздика» ЗМР Запорізької області з 01.09.2018 року. Станом на 08.10.2018 року є вихованцем групи №6. Дитині дуже подобається відвідувати садок, він звик до закладу, дітей які разом з ним знаходяться там.

Жодної розмови з батьком не було з приводу того, щоб дитина відвідувала інший навчальний заклад до того, часу поки Позивач не звернувся до суду з даним позовом.

Тому дане судження Позивача, будь-яким чином не доводить про вчинення Відповідачем психологічного насильства по відношенню до дитини в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Щодо подій 13.11.2018 року зазначає, що коли вона прийшла в дошкільний навчальний заклад забрати дитину, побачила там батька дитини. З невідомих причин він почав лаятись, виражатись нецензурно в її сторону, потім, дістав балон з невідомою речовиною та бризнув їй в обличчя, чим спричинив їй тілесні ушкодження які кваліфікуються за ч. 1 ст. 125 КК України. Всі ці протиправні дії супроводжувались на території дитячого садка та безпосередньо у присутності малолітньої дитини. Відразу Позивач звернулась до Поліції та написала відповідну заяву.

14 листопада 2018 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу №0003770.

На даний час Комунарським районним судом м. Запоріжжя, розглядається справа №333/96/19 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Відтак зазначене підтверджує, що проживання малолітньої дитини з заявником є вкрай небезпечним, та фізичне та психологічне насилля вчиняє саме ОСОБА_1

Коли останній забирав до себе дитину, при поверненні син неодноразово заявляв, «що тато постійно говорить, що ти погана, що ти мене не любиш, каже на тебе погані слова. Але я не хочу, щоб батько мене забирав. Хочу завжди жити тільки з тобою.». Це каже про те, що заявник свідомо налаштовує дитину проти матері, психологічно на неї тисне.

Вірити в те, що зі слів дитини, його бє мама, не можна, так як на теперішній час на дитину позивачем здійснюється психологічний тиск та налаштовування проти матері.

З приводу того, що у дитини було невелике пошкодження на губі, пояснює, що коли забирала дитину з саду, син спіткнувся, упав і трішки пошкодив губу. Щодо садна на лобі пояснює, що згідно слів вихователя дитячого садку, син отримав дане пошкодження, коли грався іграшкою «машинкою», ударивши себе ненавмисно.

Вважає, що така поведінка заявника є помстою за розлученням з ним. Він не зважає на інтереси дитини, створює для сина постійні стресові ситуації, силоміць розлучає сина з мамою.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Підтвердила, що нею було подано до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини та визначення місця проживання дитини із нею. Батьком дитини в свою чергу подано зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини з ним. Наступне судове засідання призначене на 01.04.2019 року об 14:00 годин. Звернення із заявою про здійснення обмежувального припису відносно розцінює як спробу вплинути на прийняття Жовтневим районним судом м. Запоріжжя рішення щодо визначення місця проживання дитини з ним.

Зазначає, що 06.12.2018 року головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району затверджено розпорядження №562р, про встановлення ОСОБА_1 порядку побачень з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Всупереч зазначеного розпорядження, ОСОБА_1 08.02.2019 року у встановлений графіком побачень час забрав дитину та не повернув сина за адресою поживання матері до теперішнього часу.

Відповідач самочинно без згоди матері з якою проживає малолітня дитина, змінив місце проживання сина. Відмовляється добровільно повернути матері дитину, незаконно її утримує.

З 08.02.2019 року вона не бачила свою дитину.

У звязку із порушенням графіку побачень з дитиною, та у звязку із тим, що батько дитини протиправно утримує дитину і не повернув її за місцем проживання матері, вона негайно звернулась до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району та Дніпровського відділення поліції з відповідними заявами.

На теперішній час батько малолітню дитину не повернув та примусово утримує її за невідомою адресою. Більш того, незрозуміло в якому фізичному та психологічному стані зараз перебуває дитина, у звязку із чим вона звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до ОСОБА_1 про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (справа № 334/1278/19).

У звязку із тим, що ОСОБА_1 викрав сина та не повернув за місцем проживання матері, дитина не відвідує дошкільний навчальний заклад з 11.02.2019 року по теперішній час, що підтверджується довідкою від 13.02.2019 року вих. №23/01-05. Також дитина перестала відвідувати розвиваючі заняття у ЧП ОСОБА_13

З вини ОСОБА_1 дитина пропускає необхідні розвиваючі зайняття, не відвідує дитячий садок, тому психологічне насильство над дитиною вчиняє саме батько дитини. Заявник фактично позбавляє сина материнського піклування та любові, така поведінка сильно шкодить сину.

З приводу висновку спеціаліста-психолога ОСОБА_14 від 24.01.2019 року зазначає, що висновок психолога був здійснений за зверненням заявника до психолога в приватному порядку, даний висновок психолога не являється будь-яким належним та допустимий доказом того, що нібито мати дитини вчиняє психологічне насильство проти дитини.

Висновок психолога може засвідчувати лише про наявність конфліктних взаємовідносин між батьками, проте не підтверджує конкретних фактів вчинення матірю домашнього насильства у будь-якій формі.

Не свідчать про доведеність вчинення насильства в сім'ї внесення за заявами ОСОБА_1 до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальні правопорушення, оскільки внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак: кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення.

З наведених підстав просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовної заяви у повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_2, її представник вимоги заяви не визнали, просили відмовити у її задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення заявника, заінтересованої особи та її представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-ЖС №294496.

З 18.06.2015 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.01.2018. Питання щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу не вирішувалося.

Між батьками дитини існує спір щодо способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо, щодо місця проживання дитини.

Батько дитини ОСОБА_1 проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, працює у ФОП ОСОБА_15, за місцем роботи характеризується позитивно.

Мати дитини ОСОБА_2 працює в ПАТ «Аптеки Запоріжжя», на обліку у наркологічному, психіатричному диспансері не перебуває.

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_2 і малолітній ОСОБА_5 зареєстровані за адресою м. Запоріжжя, пр.. СоборнийАДРЕСА_1.

Фактично малолітня дитина ОСОБА_5 мешкає разом із матірю за адресою м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд. 7, к.18. Дитина з 05.07.2018 перебуває на обліку в дитячій амбулаторії №9 КЗ «ЦПМСД», на прийоми до педіатра дитина ходить у супроводі матері, мати належним чином виконує свої батьківські обовязки щодо медичного обстеження дитини, що підтверджується довідкою медичного закладу від 29.08.2018 №1160/01-13.

ОСОБА_1 у липні 2018 року звертався до районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району щодо відібрання малолітнього сина у матері та визначення його місця проживання із батьком, що вбачається з листа районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 07.08.2018 №С-0622. За результатами розгляду звернення районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування дійшла висновку, що підстави для відібрання дитини у його матері відсутні.

Головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарськсму району затверджено розпорядження №416р від 24.09.2018 про встановлення ОСОБА_1 порядку побачень з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Комісія вирішила та визначила день зустрічі з малолітньою дитиною - кожного понеділка, середи, п'ятниці та неділі з 17.00 год. до 19.00 год. (місце зустрічей за домовленістю). Побачення з дитиною в присутності матері.

В подальшому головою районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району затверджено розпорядження №562р від 06.12.2018 року про встановлення ОСОБА_1 порядку побачень з сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до зазначеного розпорядження, відповідачу ОСОБА_1 встановлено побачення з малолітнім сином - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1: кожні понеділок, середу та пятницю з 16:00 год. до 17.00 год. (з поверненням дитини за адресою проживання матері), а також щонеділі з 09 00 год. до 18.00 год. (зустрічі проводити без присутності матері та з поверненням дитини за адресою проживання матері), або в будь-який інший день та час за домовленістю між батьками.

Встановлено, що малолітній ОСОБА_5 відвідує дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) комбінованого типу №188 «Червона гвоздика» ЗМР Запорізької області з 28.08.2018 року. Згідно довідки вказаного закладу №26/01-07 від 18.02.2019, до закладу дитину приводить мати ОСОБА_2, дитина із задоволенням спілкується з мамою, з теплотою розповідає про спілкування з нею. ОСОБА_2 постійно відвідує батьківські збори, щоденно цікавиться успіхами дитини, прислуховується до порад та рекомендацій вихователів та практичного психолога. У дошкільному навчальному закладі дитина завжди у позитивному настрої, проявляє активність у ігровій діяльності з дітьми, любить розповідати вірші, які вивчив з мамою. У бесідах з практичним психологом ОСОБА_5 з позитивними емоціями розповідає про час, проведений з мамою.

Згідно пояснень матері та довідки за підписом ОСОБА_13, з вересня 2018 року ОСОБА_5 відвідує розвиваючі заняття у ЧП ОСОБА_13

В провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини з ОСОБА_2 (справа №331/4290/18). ОСОБА_1 в свою чергу подав зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини з ним.

На розгляді Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа №333/96/19 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України відносно ОСОБА_2

Всупереч розпорядження №562р від 06.12.2018, ОСОБА_1 08.02.2019 забрав сина та не повернув його за адресою поживання матері.

Як пояснив батько дитини, він відмовляється добровільно повернути матері дитину, не дозволяє їй бачитися з дитиною та підтримувати будь-які стосунки, утримує дитину у себе вдома.

Дитина не відвідує дошкільний навчальний заклад з 11.02.2019 року по теперішній час, що підтверджується довідкою від 13.02.2019 року вих. №23/01-05 і не заперечується заявником, який пояснив, що він не вважає за потрібне, щоб дитина відвідувала цей заклад. З наведених причин дитина не відвідує розвиваючі заняття у ЧП ОСОБА_13

12.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу №188 «Червона гвоздика» ЗМР Запорізької області з питань захисту прав дитини та фактів насилля з боку матері. За результатами проведеної роботи адміністрація закладу відзначила, що фактів насилля по відношенню до дитини ОСОБА_5 з боку його матері та її цивільного чоловіка виявлено не було (лист від 18.02.2019 №25/01-05).

18.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя за місцем свого проживання із заявою про видачу обмежувального припису для матері дитини ОСОБА_2

Оскільки ОСОБА_1 всупереч розпорядження №562р від 06.12.2018 малолітню дитину не повернув та примусово її утримує, ОСОБА_2 20.02.2019 звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (справа № 334/1278/19). Рішення у справі не прийнято.

Таким чином, перевіривши доводи заяви ОСОБА_1 щодо здійснення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно малолітньої дитини, суд дійшов висновку, що вони не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Відповідно до п. п. 3, 7, 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоровю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Враховуючи надані учасниками докази, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає недоведеним вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно малолітнього сина ОСОБА_5, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Наявність між батьками спору про визначення місця проживання дитини та порядку участі у їх вихованні, не може розцінюватись як насильство в сім'ї, таку позицію зазначив Верховний суд України у постанові №756/2072/18 від 21 листопада 2018 року.

Суд критично оцінює надані заявником документи, які підтверджують його численні звернення до поліції та результати розгляду таких звернень, оскільки вони не містять доказів того, що мати дитини вчиняла будь-яке психологічне чи фізичне насильство по відношенню до своєї дитини, а з їх змісту вбачається, що вони зумовлені неприязними стосунками між батьками, наявністю між батьками спору про визначення місця проживання дитини та порядку участі у її вихованні.

Аналогічного висновку суд дійшов стосовно наданого заявником висновку психолога, оскільки він не являється належним та допустимим доказом того, що мати дитини вчиняє психологічне насильство проти дитини.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що подана заява не підтверджена належними та допустимими доказами, тому задоволенню не підлягає. Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду, учасниками надано не було.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 76-83, 259, 263-265, 350-1 - 350-6, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересована особа: ОСОБА_4, про видачу обмежувального припису відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Турбіна Т. Ф.