Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 265/6037/15-ц

провадження № 61-21720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області у складі судді Ковтуненко О. В.

від 23 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Мироненко І. П., Баркова В. М., Лісового О. О.,

від 12 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі -

ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Національний банк України, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 12 липня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі -

ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі

26 600 доларів США зі сплатою 12,50% річних та зі строком повернення до 11 липня 2027 року. На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, цього ж дня між ТОВ «Укрпромбанк»,

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені два окремі договори поруки.

30 червня 2010 року між TOB «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, за яким до останнього перейшло право вимоги за вказаним кредитним та забезпечувальними договорами.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань, банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість, яка станом на 28 липня 2015 року складала 439 025,92 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором кредиту у розмірі 439 025,92 грн, з яких: 383 464,67 грн - заборгованість за кредитом; 48 412,36 грн - заборгованість за процентами. У задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього у повному обсязі. При цьому суд вважав, що банк звернувся до суду із вимогами до поручителів із пропуском строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, що свідчить про припинення їх поруки за зобов`язаннями ОСОБА_1 у повному обсязі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 січня 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду від 02 липня 2017 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 вересня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь

ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі

55 646,29 грн, з яких: 21 563 грн - заборгованість за кредитом,

29 236,71 грн - заборгованість за відсотками, 4 846,58 грн - заборгованість за комісією.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 383 379,62 грн, з яких: 361 901,66 грн - заборгованість за кредитом; 19 175,65 грн - заборгованість за відсотками, 2 302,31 грн - заборгованість з комісії.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь

ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 383 379,62 грн, з яких: 361 901,66 грн - заборгованість за кредитом; 19 175,65 грн - заборгованість за відсотками, 2 302,31 грн - заборгованість з комісії.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з позичальника відповідають вимогам закону. Разом з тим суд помилково вважав, що порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинилася у повному обсязі, оскільки у разі несплати позичальником періодичних платежів і звернення банку із вимогами до поручителів із пропуском шестимісячного строку з часу несплати таких платежів, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, а не у повному обсязі, як помилково вважав суд першої інстанції. Оскільки останній платіж на погашення кредиту був внесений позичальником у липні 2014 року, а із позовом до суду банк звернувся у серпні 2015 року, суд апеляційної інстанції вважав, що по платежам за кредитним договором за період до 01 березня 2015 року порука припинилася, однак з 01 березня 2015 року до звернення банком із цим позовом правовідносини за договорами поруки не припинилися.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції, стягуючи заборгованість за процентами та комісією, не звернули уваги на положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою передбачено заборону нарахування штрафних санкцій за кредитними договорами. Крім того, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що порука не припинилася у повному обсязі, оскільки банк пред`явивши 12 грудня 2014 року досудову вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому шестимісячний строк звернення до поручителів із вимогами про погашення всієї суми заборгованості повинен обчислюватися саме з цієї дати.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою цього ж суду від 28 серпня

2017 року справу призначено до судового розгляду та зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 265/6037/15-ц (провадження № 61-21720св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

11 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 липня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 26 600 доларів США зі сплатою 12,50% річних зі строком повернення до 11 липня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 12 липня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені два окремі договори поруки.

30 червня 2010 року між TOB «Укрпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, за яким до останнього перейшло право вимоги за вказаним кредитним та забезпечувальними договорами.

У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року у позичальника перед банком утворилась заборгованість у розмірі 439 025,92 грн, яка складається із: 383 464,67 грн - заборгованість за кредитом; 48 412,36 грн - заборгованість за процентами; 7 148,89 грн - комісія.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції, врахувавши мету правочину, відносини між сторонами, їх поведінку та обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, факт наявності між сторонами кредитних правовідносин шляхом укладення у письмовій формі відповідного договору, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у солідарному порядку заборгованості за кредитом та процентами за користування грошовими коштами.

Рішення суду першої інстанції не переглядається, оскільки скасоване судом апеляційної інстанції.

За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність рішення щодо осіб, які скаргу на таке рішення не подавали. Це відповідає основоположним принципам цивільного процесуального права - диспозитивності й змагальності процесу, тому особи, які беруть участь у справі, самі визначають свою процесуальну поведінку.

За таких обставин, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про припинення поруки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором колегією суддів до уваги не беруться, оскільки поручителі до суду касаційної інстанції із скаргою на ухвалені у справі рішення не зверталися, а матеріали касаційного провадження не містять доказів стосовно надання ними повноважень ОСОБА_1 на представлення їх інтересів у суді касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що банк змінив строк основного зобов`язання, надіславши у 2014 році досудову вимогу про погашення заборгованості, є необґрунтованими, оскільки зі змісту цієї вимоги вбачається, що банк вимагав погашення простроченої заборгованості у розмірі 1 202,25 доларів США та 2 860, 66 грн (а. с. 108 т. 1), а не всієї суми заборгованості як помилково вважає ОСОБА_1 , а тому підстави вважати, що банк використав своє право, передбачене частиною другою

статті 1050 ЦК України, й, відповідно, змінив строк дії кредитного договору, відсутні.

Доводи касаційної скарги про незастосування судом апеляційної інстанції до нарахованих банком процентів за користування кредитними коштами положення статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» є необґрунтованими, оскільки цією нормою передбачено заборону нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не заявлялася, а судом не задовольнялася вимога про стягнення з відповідачів пені або штрафу. Предметом позовних вимог було стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахованими відсотками та комісією, заборону стягнення яких вищезазначений закон не містить, тому судом апеляційної інстанції правильно стягнуто з боржника і поручителів проценти за користування кредитними коштами.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування грошовими ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Разом з тим є обґрунтованими доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення з нього комісії у розмірі 4 846,58 грн та стягнення із позичальника і поручителів у солідарному порядку комісії у розмірі 2 302,31 грн.

Так, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Вирішуючи спір у частині стягнення з відповідачів на користь

ПАТ «Дельта Банк» комісії, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються позичальнику.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_1 , що є незаконним.

Ухвалюючи рішення в справі, суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачів на користь банку комісії.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідачів на користь позивача комісії з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо вирішення заяв ОСОБА_4 про заміну сторони правонаступником та визнання мирової угоди

До суду касаційної інстанції надійшла заява про заміну сторони у вказаній справі - публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на правонаступника - ОСОБА_4 із доданими до неї копіями договорів купівлі-продажу майнових прав, відступлення прав вимоги за іпотечним договором, укладеними 02 жовтня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та

ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк», та договорів купівлі-продажу майнових прав та відступлення права вимоги за договорами поруки, укладеними

30 жовтня 2018 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» і

ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_4 подала заяву, в якій просить визнати мирову угоду, укладену між нею та відповідачами 28 листопада 2018 року.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Крім того, на підтвердження доводів, викладених у своїй заяві, ОСОБА_4 надала копії документів, які не завірені належним чином; у заяві не зазначено про відповідність цих копій оригіналам і про наявність оригіналів у заявника, що позбавляє суд можливості встановити належність підпису саме ОСОБА_4 . Отже відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_4 про заміну сторони правонаступником. З огляду на вищевикладене, відсутні й підстави для визнання мирової угоди, укладеної 28 листопада 2018 року між

ОСОБА_4 та відповідачами, оскільки до заявника не перейшли права кредитора за кредитним договором від 12 липня 2007 року.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 січня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» комісії скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії у сумі 4 846,58 грн,

а також в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 комісії у розмірі 2 302,31 грн відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Донецької області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович