ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Орлов Олег Анатолійович про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним, визнання покупцем та визнання права власності, скасування державної реєстрації; за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу частково удаваним.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що в 1997 році її донька ОСОБА_4 одружилась з ОСОБА_6 та в 1998 році вони стали проживати в м.Дніпропетровську. В 2004 році позивачка та її чоловік вирішили придбати для себе квартиру в м.Дніпропетровську та вона попрохала доньку підшукати їй варіанти нерухомості. 12 листопада 2004 року вона, будучи у м.Дніпропетровську, зустрілась з донькою та її чоловіком, представником продавця квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 у приміщенні відділення банку «Укрсиббанк» за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Челюскіна, 8, де зняла з пластикової картки гроші в сумі, необхідній для сплати вартості квартири та поклала їх в конверт, який опечатала та скріпила своїм підписом та підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_7 . В подальшому, вони поїхали до офісу нотаріуса Орлова О.А., де був укладений договір купівлі-продажу квартири. Донька вмовила її оформити квартиру на своє ім`я, запевнивши, що за першої вимоги вона переоформить квартиру на неї, або сплатить їй кошти за квартиру. Необхідність оформлення квартири на ім`я доньки остання пояснювала бажанням будувати власну сім`ю. Позивачка зазначає, що особисто передала 52 724 грн. представнику продавця. З 2004 року ОСОБА_6 зареєстрований у квартирі, а донька зареєструвала своє місце мешкання у квартирі восени 2005 року. Восени 2014 року вона дізналась, що стосунки між її донькою та її чоловіком погіршились, тому вона запропонувала доньці переоформити квартиру, однак донька склала їй розписку. Наприкінці 2013 року донька переїхала до орендованого житла та відповідач ОСОБА_6 залишився проживати у квартирі. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2014 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 розірвано. Позивачка неодноразово наполягала на виконанні домовленості щодо переоформлення квартири, однак відповідачі чинять їй перешкоди. Тому, просить визнати удаваним правочином договір купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , визнати її покупцем квартири та визнати за нею право власності на квартиру, скасувавши державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_6 ..

02 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані, тим, що 12 липня 1997 року він з відповідачкою уклав шлюб. Під час шлюбу за спільні кошти подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1 відповідно договору купівлі-продажу від 12 листопада 2004 року. Дана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Оскільки за законом частки подружжя вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників, тому позивач просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .. Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено та визнано за ним право власності в порядку поділу майна подружжя на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачкою того, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу сторони договору мали намір приховати інший правочин.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та визнаючи за ним право власності на 1/2 частини спірної квартири, суд виходив з їх доведеності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог є безпідставним.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що колишній чоловік ОСОБА_6 перешкоджає їй вселитись до квартири і не дає змоги користуватися власністю та речами. Апелянт зазначає, що ОСОБА_6 ніколи не працював та не має ніякого відношення до купівлі даної квартири.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 12 липня 1997 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали шлюб, який рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2014 року було розірвано.

12 листопада 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

29 жовтня 2013 року ОСОБА_4 склала розписку про те, що зобов`язується повернути ОСОБА_2 грошові кошти з урахуванням інфляції за придбання квартири АДРЕСА_1 , а у випадку відсутності коштів передати квартиру у власність ОСОБА_2 , яка є дійсним покупцем квартири.

10 листопада 2004 року ОСОБА_1 складено нотаріально посвідчену згоду на придбання його дружиною ОСОБА_2 квартири в м.Дніпропетровську.

09 вересня 2014 року ОСОБА_7 складено заяву, яку посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Каримовою Н.С., у якій ОСОБА_7 засвідчує факт розрахунку за квартиру за рахунок ОСОБА_2 , якою у її присутності було знято кошти з пластикової картки у відділенні банку.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в рівних частках, на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2015 року.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_4 , остання працювала з 01 грудня 2002 року по 06 серпня 2004 року бухгалтером у виробничому цеху ПП ОСОБА_9 , 01 листопада 2005 року була прийнята на посаду консультанта КБ «ПриватБанк», де в подальшому була неодноразово переведена на інші посади та станом на 04 березня 2009 року працювала заступником начальника Департаменту депозитарного обслуговування.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю та загальним правилом договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмету купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презумується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Встановлено, що відповідачі мали намір придбати квартиру у власність для власного проживання та саме ОСОБА_6 та ОСОБА_4 користувались квартирою з моменту її придбання, проживаючи в ній вдвох до фактичного припинення шлюбних відносин.

Позивачка ОСОБА_2 ніколи у квартирі не проживала та мешкала на території Російської Федерації, разом з чоловіком ОСОБА_1 ..

Встановивши вказані обставини справи, зокрема, відсутність належних та допустимих доказів того, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу сторони договору мали намір приховати інший правочин, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ..

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши, що квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було придбано під час перебування останніх у шлюбі, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_6 та визнання за ним права власності на Ѕ частки спірної квартири.

Доводи представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про те, що колишній чоловік ОСОБА_6 перешкоджає їй вселитись до квартири і не дає змоги користуватися власністю та речами, - колегія суддів вважає безпідставними, так як вказане є лише припущенням, оскільки не підтверджене належними та допустимими доказами.

Твердження апелянта в скарзі про те, що ОСОБА_6 ніколи не працював та не має ніякого відношення до купівлі даної квартири, - колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції критично віднісся до розписки, за якою ОСОБА_4 зобов`язалася повернути ОСОБА_2 грошові кошти, які були останньою сплачені при купівлі спірної квартири, а у разі відсутності коштів віддати їй спірну квартиру, - колегія суддів також вважає безпідставними, так як вказана розписка була складена в кінці жовтня 2013 року, тоді як оспорюваний договір купівлі-продажу в листопаді 2004 року. Більш того, правонаступник ОСОБА_2 не позбавлений права захистити свої порушені права та звернутися до суду із позовом про стягнення грошових коштів за вказаним договором.

Інші твердження апеляційних скарг колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що розглядаючи вказану справу, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи та надані сторонами докази, надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та задоволення позовних вимог ОСОБА_6 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачені апелянтами суми судового збору за подання апеляційних скарг поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , який є правонаступником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко