Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 645/5248/16-ц

провадження № 61-11511св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року у складі судді Шевченко Г. С. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 08 листопада 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до якого 08 листопада 2013 року останній отримав від неї грошові кошти у розмірі 15 550,00 дол. США, що в еквіваленті згідно з курсом Національного банку України станом на 28 жовтня 2016 року становить 397 033,49 грн, на строк до 31 грудня 2013 року. Зазначений факт підтверджується розпискою, яка написана у присутності двох свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . На її неодноразові прохання ОСОБА_2 борг не повернув.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 397 033,49 грн та судовий збір у розмірі 3 971,00 грн

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року позов задоволено. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 08 листопада 2013 року у розмірі 397 033,49 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Заочне рішення Фрунзенського районного суду

м. Харкова від 11 січня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідач не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань за договором позики, що є підставою для примусового стягнення із нього на користь позивача суми боргу за цим договором.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанції та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що за договором позики відповідач отримав не гроші, а товар на загальну суму 15 550,00 дол. США, який повернув позивачеві, що підтверджується товарними чеками від 08 та 09 листопада 2013 року. Суди не допитали свідка ОСОБА_5 , яка могла підтвердити факт безгрошовості договору позики, про що відповідачем заявлялося клопотання.

У серпні 2017 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2 , уяких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувана цивільна справа та надано строк на подання заперечення на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судом встановлено, що 08 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 15 550,00 дол. США.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_2 написав розписку, відповідно до якої він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15 550,00 дол. США та зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів до 31 грудня 2013 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що існування між сторонами позикових відносин підтверджується наявною у позивача розпискою відповідача, яка підтверджує як факт отримання відповідачем коштів за договором позики, так і зобов`язання останнього повернути ці кошти позивачу у строк до 31 грудня 2013 року, проте відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором позики не виконав, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди не допитали свідка ОСОБА_5 , яка могла підтвердити факт безгрошовості договору позики, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що наданими товарними чеками від 08 та 09 листопада 2013 року підтверджується факт отримання та повернення ОСОБА_1 хутрових виробів на загальну суму 15 550,00 дол. США, є необґрунтованими, оскільки вказані товарні чеки, які складені власноруч ОСОБА_2 , не є належними доказами на підтвердження того, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді:І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик
В. В. Яремко