ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 680/1004/17
Провадження № 22-ц/4820/2081/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

з участю апелянта та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 березня 2018 року, суддя Польова В.Є., у справі за позовом ОСОБА_2 до Новоушицької селищної ради Хмельницької області про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування,

встановив:

В листопаді 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом та просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 14 кв.м., що складається з однієї кімнати житловою площею 10,2 кв.м., кладової площею 1,3 кв.м. і коридора (тамбура) площею 2,5 кв.м. та площею спільного користування 24,9 кв.м., що складається з кухні площею 9,2 кв.м., ванни площею 2,5 кв.м., вбиральні площею 1,1 кв.м., коридора площею 10,1 кв.м., котельні площею 2,0 кв.м.

В обґрунтування доводів позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що на момент смерті спадкодавця вона не досягла повноліття, але при цьому була зареєстрована та постійно проживала з спадкодавцем, вважає, що прийняла спадщину у встановленому законом порядку. 27 жовтня 2017 року вона звернулася до приватного нотаріуса Новоушицького районного нотаріального округу Хмельницької області Поліховської Л.В. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, однак отримала відмову у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Вважає, що наявність судових рішень Новоушицького районного суду від 22 вересня 1994 року та від 28 квітня 1995 року та технічного паспорту на квартиру свідчать про право її померлого батька на квартиру, яке, відповідно, перейшло до неї в порядку спадкування.

В березні 2018 року позивач уточнила позовні вимоги та просила визнати в порядку спадкування за нею право власності на виділену в натурі частину квартири АДРЕСА_1 , а саме одну кімнату житловою площею 10,2 кв.м., кладову площею 1,3 кв.м. і коридора (тамбура) площею 2,5 кв.м. та визнати право на спільне користування кухнею площею 9,2 кв.м., ванною площею 2,5 кв.м., вбиральнею площею 1,1 кв.м., коридором площею 10,1 кв.м., котельнею площею 2,0 кв.м.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 березня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_3 , право власності на виділену в натурі кімнату житловою площею 10,2 кв.м., тамбур площею 2,5 кв.м., кладову площею 1,3 кв.м. та право користування кухнею площею 9,2 кв.м., коридором площею 10,1 кв.м., ванною площею 2,5 кв.м., вбиральнею площею 1,1 кв.м., котельнею площею 2,0 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично прийняла спадщину та не може оформити право власності на спадкове майно у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а тому право позивача підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності та права користування в порядку спадкування на виділені в натурі кімнату та допоміжні приміщення у квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який не був залучений до участі в справі судом першої інстанції, просив скасувати рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 березня 2018 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказав, що діючими на момент відкриття спадщини законодавчими нормами, зокрема ст. 549 ЦК УРСР, не передбачено умов прийняття неповнолітньою особою спадщини шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, а тому висновок суду про прийняття спадщини позивачем є помилковим. Спірна квартира не перебувала у власності спадкодавця, йому вона належала на праві користування, тоді як власником цієї квартири був радгосп «Мічурінський». Свої доводи обґрунтував також тим, що він разом із спадкодавцем ОСОБА_3 працювали у радгоспі «Мічурінський», кожному з них були виділені у користування квартири, зокрема ОСОБА_3 - квартиру АДРЕСА_1 , а йому - квартира по АДРЕСА_3 , які згодом вони обміняли між собою, тобто спірна квартира перейшла у користування апелянта. Таким чином суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про включення 1/3 частини житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 Окремо звернув увагу на ту обставину, що він не брав участі у розгляді справи у суді першої інстанції, а тому не міг надати свої пояснення та докази в справі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила про обґрунтованість судового рішення, просила суд апеляційної інстанції закрити апеляційне провадження у зв`язку з тим, що рішенням суду не порушено прав та інтересів апелянта ОСОБА_1 Просила апеляційну скаргу розглянути без її участі.

У відзиві на апеляційну скаргу Новоушицька сільська рада при вирішенні апеляційної скарги поклалася на позицію суду, просила розгляд справи провести за відсутності її представника.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Новоушицької районної ради народних депутатів №76 від 20 квітня 1989 року, затвердженого наказом радгоспу від 04 квітня 1989 року №30-П, ОСОБА_3 було видано ордер на вселення у трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41 кв.м. із складом сім`ї на 5 осіб.

Рішенням Новоушицького районного суду від 28 квітня 1995 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про зміну договору найму житлового приміщення і розподіл квартири, яке набрало законної сили, виділено ОСОБА_3 у користування в натурі в квартирі АДРЕСА_1 одну житлову кімнату площею 10,2 кв.м., тамбур 1,8 кв.м. з окремим входом та кладову площею 1,7 кв.м. Залишено у спільному користуванні сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_3 кухню площею 10,9 кв.м., коридор 9,2 кв.м., ванну 2,5 кв.м., туалет 1,1 кв.м., топочну 2,8 кв.м. Зобов`язано адміністрацію радгоспу «Мічурінський» укласти з ОСОБА_5 окремий договір найму (а.с. 15-16).

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що власником вищевказаної квартири був радгосп «Мічурінський».

Наказом керівника радгоспа «Мічурінський» від 21 вересня 1995 року №27-В ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було дозволено обмін квартирами, які рахуються на балансі радгоспу. Рішенням виконавчого комітету Новоушицької селищної Ради народних депутатів від 24 квітня 1996 року №157 погоджено здійснити обмін житловими квартирами між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а саме: кімната площею 10,8 кв.м. у кв. АДРЕСА_1 переходить у користування ОСОБА_1 , а квартира площею 18 кв.м. по АДРЕСА_3 а переходить у користування гр. Атаманчука (а. с. 70, 72).

Тобто, користувачем кімнати площею 10,2 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 з 24 квітня 1996 року був апелянт ОСОБА_1 .

Як вбачається зі змісту паспорту громадянина України ОСОБА_1 з 26.10.2005 року до цього часу зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 .

За приписами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України.

У відповідності з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи , поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Висновки суду першої інстанції про визнання за ОСОБА_2 права власності на виділену в натурі кімнату, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки не підтверджені доказами, які є в матеріалах справи і досліджені судом апеляційної інстанції. При цьому позивачем не надано доказів, а судом першої інстанції не з`ясовано особу, (осіб), які мають право щодо спірної кімнати у квартирі.

З матеріалів справи вбачається, що виділеною кімнатою площею 10,2 кв.м., тамбур 1,8 кв.м. з окремим входом та кладовкою площею 1,7 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 користується ОСОБА_1 , який зареєстрований за цією адресою.

Об`єктивних даних про те, що спірна кімната на день відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала на праві власності батькові позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 справа не містить. З даних державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 01.06.2018 року була здійснена державна реєстрація права власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1 на ім`я позивача ОСОБА_2 на підставі оскаржуваного рішення суду від 23.03.2018 року. Даних щодо реєстрації права власності на спірне приміщення на інших осіб до цього часу справа не містить.

Таким чином, звертаючись з позовом до суду позивач ОСОБА_2 просила визнати право власності на частину квартири, яка перебуває у постійному користуванні ОСОБА_1 , якого не було залучено до участі в справі.

Частиною 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Позивач в суді першої інстанції не скористався своїм правом щодо залучення до участі в розгляді справи в якості відповідача ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги позивача суд першої інстанції в порушення ст. 51 ЦПК України не вирішив питання про можливість залучення до участі у справі ОСОБА_1 , що унеможливлює правильне вирішення спору.

Оскільки залучення особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, апеляційний суд в силу своїх повноважень, передбачених ст. ст. 367, 374 ЦПК України, вказаних порушень усунути не може, так як спір між належними сторонами попередньо повинен розглядатись судом першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Пунктом четвертим частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Так як позивач пред`явив позов не до усіх учасників спірних правовідносин, а ухвалене рішення у справі може вплинути на права та обов`язки апелянта, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому ухвалене судове рішення в цій частині не перешкоджає ОСОБА_2 звернутись до суду з аналогічним позовом до належних відповідачів.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» апелянт звільнений від сплати судового збору.

При подачі апеляційної скарги судовий збір підлягав сплаті у розмірі 1949 грн. 10 коп. (1299,40 грн. х 150%), який підлягає стягненню у дохід держави з позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 23 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до Новоушицької селищної ради Хмельницької області про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у сумі 1949 грн. 10 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова