провадження № 2/631/194/19
справа № 631/964/17

09 грудня 2019 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Трояновської Т.М.
за участі секретаря судового засідання М`ячиної Ю.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення Нововодолазького районного суду Харківської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою від 19 грудня 2017 року під головуванням судді Нововодолазького районного суду Харківської області Пархоменко І.О. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.
Розпорядженням керівника апарату суду № 1014 від 20.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи й згідно відповідному протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2018 року справу з єдиним унікальним № 631/964/18 (провадження № 2/631/409/18) передано до розгляду судді Трояновській Т.М.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 вересня 2018 року цивільну справу № 631/964/17 (провадження № 2/631/409/18) прийнято до провадження суддею Трояновською Т.М.
10 травня 2019 року Нововодолазькимрайонним судом Харківської області було постановлено ухвалу про відкладення підготовчого судового засідання у справі № 631/967/17 (провадження 2/631/194/19).
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 20 червня 2019 рокузакрито підготовче провадження та призначено справу № 631/967/17 (провадження 2/631/194/19)за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргудо судового розгляду.
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 грудня 2019 рокубуло визначено про заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу судом не вживалось.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення.
Скориставшись своїм правом, встановленим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України,через канцелярію суду позивач надав заяву, яка була зареєстрована за вхідним № 5892/18 вх. від 20.11.2018 року, відповідно до якої просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, розгляд справи провести за його відсутності. Також 05.12.2019 року на електрону адресу суду надійшла заява позивача, згідно якої ОСОБА_1 зазначив, що у разі неявки відповідача, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Від відповідача по справі ОСОБА_2 відзиву на позов в порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, як й інших доказів щодо суті спору до суду не надано.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення відповідно до якого ОСОБА_2 отримав судову повістку про виклик особисто 31.10.2019 року. Про поважність причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань щодо розгляду справи без його участі, перенесення розгляду справи, відкладення судового засідання до суду подано не було.
З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Крім того, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача свідчить його відповідна заява долучена до матеріалів справи.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяв про розгляд справи за його відсутності, а також відзиву на позовну заяву, суд вирішив за можливе справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував позивач у наданій ним заяві.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
12 червня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики у вигляді письмової розписки, предметом якого були 3000 доларів США, які ОСОБА_1 мав передати на користь ОСОБА_2 з умовою їх повернення до 20 липня 2015 року (а. с 16). З боку ОСОБА_1 виконання умов договору було здійснено в повному обсязі, проте боржник у свою чергу до обумовленої між сторонами дати, боргу за договором позики не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання.
Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.
У якості відповідних доказів у справі, позивачем надані копію Договору купівлі продажу земельної ділянки від 12.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та копію Договору дарування від 12.06.2015 року, укладений між тими самими особами, копії Витягів з Державного реєстру про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, які є неналежними у розумінні предмета доказування у даній справі.
Надані позивачем у справі інші докази не містять суперечностей, очевидних ознак недопустимості, є належними у розумінні предмета доказування у даній справі, а тому приймаються до уваги судом у повному обсязі. Доказів, наданих відповідачем, матеріали справи не містять.
Факт та наявність порушених прав, свобод та інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Положеннями статті 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1 статті 526 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Приписами частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частині 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідальність відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Приписами частини 1 статті 1049 Цивільного України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.
Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Під час розгляду справи норми права, на які посилався позивач та які суд не застосував, фактично відсутні.
Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Даючи оцінку доводів позивача щодо розміру заборгованості з боку відповідача за Договором позики, що підтверджується письмовою розпискою від 12 червня 2015 року, суд виходить з наступного.
Оцінюючи суму боргу, надану у розрахунку позивачем у остаточній редакції позовних вимог, судом встановлено, що період прострочення виконання зобов`язання починається з 19 жовтня 2015 року та закінчується 25 жовтня 2018 року. Вказаним періодом обмежується, на думку позивача, його порушене право на відшкодування збитків (дата ухвалення заочного рішення Нововодолазького районного суду Харківської області по справі з єдиним унікальним № 631/1583/15 ц, провадження № 2/631/621/2015). При цьому, самим позивачем, не вважається умова їх повернення до 20 липня 2015 року, яка визначена у Договорі позики, оформленого розпискою початком порушення його права на відшкодування.
Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Тобто, в разі наполягання позивачем на стягненні коштів саме в іноземній валюті із зазначенням гривневого еквіваленту, він мав би право на отримання суми в іноземній валюті в еквіваленті на час здійснення платежу, якщо б про це було зазначено в резолютивній частині рішення суду, однак позивач не скористався правом на оскарження рішення суду в частині стягнення грошових коштів у гривні.
Позивач, погодившись із судовим рішенням про стягнення з відповідача боргу у гривнях, втратив право на стягнення курсової різниці».
Стосовно вимог позивача у цій частині суд зазначає, що обставини стягнення основної суми боргу були предметом цивільної справи у якій було ухвалено заочне рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року по справі з єдиним унікальним № 631/1583/15 ц, провадження № 2/631/621/2015про стягнення з відповідача боргу у гривнях. Вказане рішення набрало законної сили та позивачем у апеляційному порядку оскаржено не було.
Приписами частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У той же час, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частини 1 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
Відносно заявленої вимоги щодо стягнення процентів від суми позики на підставі частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, то слід відмітити, що зазначена норма права передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, проте лише у межах погодженого сторонами строку договору позики.
Так відповідно до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Право позичальника нараховувати за договором позики проценти припиняється після спливу визначеного договором строку надання позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені положеннями частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, суд відхиляє аргументи позивача про те, що він має право нараховувати проценти на рівні облікової ставки Національного банку України до повного погашення заборгованості за договором позики, оскільки зі спливом строку договору позики припинилося право позивача нараховувати проценти (строк договору позики від 12 червня 2015 року на суму 3000 доларів США сплив 20 липня 2015 року).
Належних та допустимих доказів на підтвердження існування домовленості між сторонами про порядок повернення позики поза межами строку дії договору суду не надано.
Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі з єдиним унікальним № 444/9519/12 та від 13.06.2018 року у справі з єдиним унікальним № 548/981/15-ц.
Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом в частині стягнення процентів за користування позикою ОСОБА_1 помилково просить стягнути проценти за користування позикою, які він нарахував за період після закінчення строку договору позики.
Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за користування позикою не підлягають задоволенню.
З огляду на вказане, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу належить задовольнити частково.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з даним позовом звернувся до суду 10 листопада 2017 року, та згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2017 року складає 1600 гривень 00 копійок.
Частиною 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).
Згідно змісту позовної заяви позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму понесених судових витрат, хоча матеріали справи не містять документального підтвердження сплати позивачем судового збору.
Як встановлено в ході судового розгляду справи позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, оскільки має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Московським районним військовим комісаріатом Харківської області 17 березня 2000 року безстроково (а. с. 6).
Відповідно дочастини 6 статті 141 Цивільного процесуального кодексу Україниякщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при пред`явлені позову і суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 319 гривень 05 копійок.
На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст.526, 530, 625, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 76 - 81, 82, 83, 128 - 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, статтями 280 283, частиною 1 статті 352, статтями 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, -
ВИРІШИВ:
Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргузадовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 5735 (п`ять тисяч сімсот тридцять п`ять) гривень 87 копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету судовівитрати у розмірі 319 (триста дев`ятнадцять) гривень 05 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_2 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_2 .

Суддя: Т.М.Трояновська