ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1714/19 Справа № 200/9008/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е.В. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» про зміну формулювання підстави звільнення, дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» про зміну формулювання підстави звільнення, дати звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення індексації заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів, моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході розгляду справи, позивач посилалася на те, що вона з 01 вересня 2006 року наказом № 147-13-К була прийнята до кафедри права на посаду викладача, по контракту в штат Університету економіки та права. Вказаний контракт було укладено на один рік. Надалі були укладені контракти 27 серпня 2007 року та 26 червня 2010 року - на три роки, 26 червня 2014 року - на один рік. У червні 2015 року вона не погодилася з умовами запропонованого контракту, у проект не було внесено відповідних змін, однак, вона продовжувала працювати та отримувати заробітну плату. З огляду на вказане вважає, що її відносини з відповідачем перейшли у формат трудових відносин на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк. 10 березня 2016 року вона подала заяву про звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України - у зв'язку із порушення строків виплати заробітної плати з 19 березня 2016 року. Оскільки дата звільнення припала на суботу, вона 21 березня 2016 року звернулася за отриманням трудової книжки до відділу кадрів, де їй надали для ознайомлення наступні документи: лист від 21 березня 2016 року № 185, в якому їй пропонувалося звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України та відшкодування коштів, витрачених університетом на виконання умов договору № 73 від 21 листопада 2008 року; наказ № 45-К від 21 березня 2016 року про звільнення, з яким вона відмовилася ознайомлюватися та підписувати, оскільки в ньому зазначена підстава звільнення - ч.1 ст.38 КЗпП України; трудова книжка, отримувати яку вона відмовилась, про що складено акт про відмову отримати трудову книжку. Вказувала, що вона намагалася вирішити ситуацію, яка склалася, без звернення до суду, у зв'язку з чим 22 березня 2016 року направила відповідачу заяву-вимогу, в якій виклала свої заперечення щодо подій, які сталися 21 березня 2016 року та просила надати інформацію - розшифровку нарахувань заробітної плати в період з 01 січня 2012 року по день звільнення, зазначити дати, з яких у вказаний період збільшувався розмір її посадового окладу, надати інформацію щодо нарахування та виплати грошових сум на оздоровлення при наданні чергових відпусток. Однак відповіді не отримала. Зазначала також, що у порушення норм чинного законодавства Університет протягом майже року, починаючи з весни 2015 року, порушував строки виплати заробітної плати, вона жодного разу не отримувала від відповідача повідомлень про суми нарахованої заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмірів та підстав відрахувань, сум заробітної плати, що належить до виплати, як того вимагає ст. 110 КЗпП України. У день звільнення від неї намагалися отримати підпис на документі, який має назву розрахункового листа по заробітній платі за березень 2016 року, де вказана сума розрахунку 7603,29 грн. на видачу. Вона не згодна з належною сумою до виплати при звільненні, оскільки до неї не включено вихідної допомоги у розмірі не менше трьох середніх заробітних плат. З колективним договором її не ознайомлювали, тому вона не знає його умов, розмір її посадового окладу був максимально знижений за рахунок зниження робочих годин, про що вона дізналася лише в лютому 2016 року, хоча такі питання повинні обумовлюватися та затверджуватися у серпні місяці перед початком навчального року. Вважає, що її трудові права порушені, незаконними діями відповідача їй завдано моральну, шкоду, яка полягає у тому, що вона змушена витрачати свій час на звернення до відповідача, не може звернутися до центру зайнятості, не має змоги працевлаштуватися з причини не внесення до трудової книжки належного запису про звільнення. З огляду на викладене, позивач просила суд визнати формулювання підстав звільнення за ч.1 ст. 38 КЗпП України (наказ № 45-К від 21 березня 2016 року) недійсними; змінити формулювання причини її звільнення, як старшого викладача кафедри права, із звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч.3 ст. 38 КЗпП України та змінити дату звільнення з 21 березня 2016 року на дату винесення судом рішення по справі; зобов'язати відповідача внести запис до її трудової книжки про скасування запису про звільнення за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України; зобов'язати відповідача внести запис до її трудової книжки, як старшого викладача кафедри права, про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч.3 ст. 38 КЗпП України зі зміною дати звільнення на дату винесення судом рішення; стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат, що складає 10389,30 грн.; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дати винесення судом рішення у справі (з 21 березня 2016 року) - з розрахунку розміру середньої заробітної плати за один день 173,15 грн., на 20 лютого 2018 року - 83285,15 грн.; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки з внесеним належним записом про звільнення, з розрахунку розміру заробітної плати за один день 173,15 грн.; стягнути з відповідача суму індексації заробітної плати за період з січня 2012 року по 01 березня 2016 року, що складає 1070,71 грн.; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі трьох середніх заробітних плат, що складає 10389,30 грн.; стягнути з відповідача суму допомоги на оздоровлення при наданні чергової відпустки за період з 2006-2016 роки у розмірі 33390,00 грн.; стягнути з відповідача суми недонарахованої та невиплаченої заробітної плати, згідно Наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» за період з січня 2013 року по 01 березня 2016 року, що складає 9037,29 грн. Всього позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь 147561,75 грн. без урахування обов'язкових платежів (том 2 а.с.63-88).

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано формулювання підстави звільнення старшого викладача кафедри права ОСОБА_1 за ч.1 ст. 38 КЗпП України (наказ № 45-К від 21 березня 2016 року) недійсним. Змінено формулювання причини звільнення старшого викладача кафедри права ОСОБА_1 із звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України. Зобов'язано Вищий навчальний заклад «Університет імені Альфреда Нобеля» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про скасування запису про звільнення за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України. Зобов'язано Вищий навчальний заклад «Університет імені Альфреда Нобеля» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто з Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі трьох середніх заробітних плат - 10389,30 грн. Стягнуто з Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» на користь ОСОБА_1 суму індексації заробітної плати в розмірі 345,38 грн. Стягнуто з Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» на користь ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки в сумі 14359,59 грн. Стягнуто з Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» на користь ОСОБА_1 недонараховану та не сплачену заробітну плату за період з січня 2013 року по 01 березня 2016 року в сумі 1310,67 грн. Стягнуто з Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 37 756,28 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» на користь держави судовий збір у розмірі 2846,41 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати за один місяць, в сумі 2968,35 грн.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року виправлено описку у вказаному рішенні суду.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2019 року у рішенні було вказано, що суми, які підлягають стягненню з Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» на користь ОСОБА_1, а саме: вихідна допомога у розмірі трьох середніх заробітних плат - 10389 грн. 30 коп.; сума індексації заробітної плати в розмірі 345 грн. 38 коп.; допомога на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки в сумі 14359 грн. 59 коп.; недонарахована та не сплачена заробітна плата за період з січня 2013 року по 01 березня 2016 року в сумі 1310 грн. 67 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 37 756 грн. 28 коп. зазначені у рішенні без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

В апеляційній скарзі на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати в частині часткового задоволення її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розміру допомоги на оздоровлення та наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі. Рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення моральної шкоди позивач просила скасувати, ухваливши нове рішення про стягнення на її користь моральної шкоди у сумі 10389,30 грн., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2006 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» до кафедри права на посаду викладача, по контракту, на підставі наказу № 147-13, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці позивача (т.1 а.с.23-25).

26 серпня 2007 року між сторонами був укладений контракт № 0024/2006 на строк один рік, який діяв по 26 серпня 2007 року. Згідно додатку до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 791 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2 та додатковий коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,1. Додатковий коефіцієнт застосовується за умов повного та своєчасного виконання викладачем своїх обов'язків (том 1 а.с.12-13).

У подальшому між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» укладено контракт № 154/2007 від 27 серпня 2007 року строком на три роки, строк дії контракту - до 26 серпня 2010 року. Згідно додаткової угоди до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 1100 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2 та додатковий коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,1. Додатковий коефіцієнт застосовується за умов повного та своєчасного виконання викладачем своїх обов'язків.

Згідно додаткової угоди від 01 вересня 2008 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 1313 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2 та додатковий коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2. Додатковий коефіцієнт застосовується за умов повного та своєчасного виконання викладачем своїх обов'язків. Згідно додаткової угоди від 01 вересня 2009 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 1397,00 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік. При навчальному навантаженні понад 1540 годин оплата здійснюється без урахування коефіцієнту. Постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2 та додатковий коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 0,2. Додатковий коефіцієнт застосовується за умов повного та своєчасного виконання викладачем своїх обов'язків.

26 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» укладено контракт № 81/2010, строк дії якого до 26 серпня 2013 року (том 1 а.с.14). Згідно додаткової угоди від 26 червня 2010 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 1950 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 1,2.

Згідно додаткової угоди від 01 вересня 2012 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 2112 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік, постійний індивідуальний коефіцієнт до посадового окладу в розмірі 1,2.

Наказом № 190 від 26 жовтня 2010 року ЗАТ «Дніпропетровський університет економіки та права» реорганізовано шляхом перетворення у ТОВ «Дніпропетровський університет економіки та права» імені Альфреда Нобеля.

Наказом № 152-А від 23 серпня 2011 року ТОВ «Дніпропетровський університет економіки та права» імені Альфреда Нобеля перейменовано у ТОВ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля».

На підставі наказу № 134-А від 31 травня 2013 року ТОВ «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля» реорганізовано шляхом перетворення у Приватний вищий навчальний заклад «Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача (том 1 а.с. 23-25).

26 червня 2014 року між ОСОБА_1 та Приватним вищим навчальним закладом Дніпропетровський університет імені Альфреда Нобеля укладено контракт № 054/2014 зі строком дії по 26 серпня 2015 року. Згідно додаткової угоди від 01вересня 2014 року до контракту, позивачу встановлюється посадовий оклад 2556,00 грн. при навантаженні 900 год. на навчальний рік (том 1 а.с. 15).

Контракт № 51/2015 від 26 червня 2015 року не підписаний ні позивачем, ні відповідачем (том 1 а.с.16).

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відносини ОСОБА_1 з відповідачем з серпня 2015 року перейшли у формат трудових відносин на умовах трудового договору, укладеного на невизначений строк.

10 березня 2016 року ОСОБА_1 подала на ім'я президента Дніпропетровського університету ім. Альфреда Нобеля Холода Б.І. заяву, в якій просила звільнити її на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України - порушення строків виплати заробітної плати з 19 березня 2016 року (останній робочий день за розкладом) (том 1 а.с.17).

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Листом від 21 березня 2016 року за № 85 відповідач повідомив позивача, що її звільнення не підпадає під ч.3 ст. 38 КЗпП України, оскільки їй в повному обсязі виплачується заробітна плата та станом на 10 березня 2016 року заборгованості щодо виплати заробітної плати немає. У зв'язку з цим відсутні підстави для виплати вихідної допомоги (т.1 а.с.18).

Наказом № 45-К від 21 березня 2016 року «Про звільнення» ОСОБА_1, старшого викладача кафедри права, звільнено 21 березня 2016 року за власним бажанням згідно ч.1 ст.38 КЗпП України.

Позивач відмовилася ознайомлюватися з наказом про звільнення, що підтверджується Актом від 21 березня 2016 року (т.1 а.с.21).

Згідно запису № 18 у трудовій книжці позивача ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням ч.1 ст.38 КЗпП України (т.1 а.с. 25).

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, які неодноразово уточнювалися в ході розгляду справи, позивач наполягала на зміні формулювання причини звільнення із звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на звільнення за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умови колективного чи трудового договору, ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку із затримкою виплати відповідачем заробітної плати. Затримка заробітної плати, за твердженням позивача, з травня 2015 року складала від тижня до одного місяця. У якості доказів ОСОБА_1 надано суду виписки по картковим рахункам.

Вивчивши зазначені виписки, суд першої інстанції встановив, що починаючи з травня 2015 року, на картковий рахунок позивача надходила заробітна плата в такі дати: 07.05.2015 року - 1206,45 грн., 20.05.2015 року - 1279,86 грн., 18.06.2015 року - 1326,64 грн., 22.06.2015 року - 1279,86 грн., 06.07.2015 року - 1047,15 грн., 10.07.2015 року - 452,14 грн., 10.07.2015 року - 2660,84 грн., 04.09.2015 року - 2616,64 грн., 18.09.2015 року - 1252,34 грн., 05.10.2015 року - 1452, 23 грн., 20.10.2015 року - 1487,51 грн., 05.11.2015 року - 1217,06 грн., 20.11.2015 року - 1487,51 грн., 07.12.2015 року - 1217,06 грн., 21.12.2015 року - 1487,51 грн., 14.01.2016 року - 1217,06 грн., 05.02.2016 року - 1251,01 грн., 15.02.2016 року - 1529,02 грн., 04.03.2016 року - 834,01 грн., 12.03.2016 року - 1946,02 грн., 21.03.2016 року - 7603,29 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Відповідно до розділу 3 «Нормування та оплата праці» Колективного договору ПВНЗ «Дніпропетровській університет імені Альфреда Нобеля» на 2014-2018 року, прийнятого на загальних зборах трудового колективу, протокол № 1 від 29.08.2013 року, організація оплати праці в університеті здійснюється відповідно до Закону України «Про оплату праці», нормативних актів з питань оплати та нормування праці, на основі єдиної тарифної сітки розрядів посад (професій) керівних, науково-педагогічних, педагогічних, наукових працівників, професіоналів, фахівців та інших працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ, визначених відповідно до чинного законодавства України та відповідно до Положення «Про порядок обчислення заробітної плати працівників університету» (додаток № 2) - п.3.1 колективного договору.

Згідно п.3.2 колективного договору, заробітна плата та інші грошові суми виплачуються працівникам регулярно в робочі дні через касу університету або на банківський рахунок працівника (платіжну картку) у валюті України два рази на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до п.3.3 колективного договору, терміни для виплати заробітної плати є наступними: заробітна плата за першу половину місяця (аванс) виплачується з 18 по 22 число поточного робочого місяця у розмірі оплати за фактично відпрацьований робочий час із розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата за відпрацьований місяць виплачується з 03 по 07 число місяця, що йде за місяцем, за який здійснюється оплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Судом встановлено, що заробітна плата двічі була виплачена позивачу із порушеннями - 18 червня 2015 (замість 05 червня 2015 року - на 13 днів), та 14 січня 2016 (замість 05 січня 2016 року - на 9 днів), тобто мали місце факти порушення відповідачем норм чинного законодавства, яке регулює строки виплати заробітної плати та порушення розділу 3 колективного договору.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Встановивши вищевказані обставини справи, суд першої інстанції правильно виходив з того, що у відповідача не було будь-яких законних підстав для звільнення позивача за ч.1 ст.38 КЗпП України, оскільки вона перед подавала заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушеннями трудового законодавства, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, а тому дійшов висновку про зміну формулюванн причин звільнення на звільнення за власним бажанням відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача визнавав позовні вимоги ОСОБА_1 в частині зміни формулювань її звільнення.

Оскільки, позивач звільнена на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, суд дійшов обгрунтованого висновку, що з відповідача має бути стягнута на користь позивача вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 10389,3 грн. та індесація - 345 грн. 38 коп.

В апеляційній скарзі позивач висловила незгоду із визначеною судом сумою допомоги на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки.

Слід зазначити, позивач працювала в штаті університету з 01 вересня 2006 року згідно наказу № 147-13-К-к від 01 вересня 2006 року.

З наданих суду довідок про нарахування та сплату заробітної плати, а також з письмових пояснень відповідача від 28 березня 2017 року за № 305 вбачається, що відповідачем жодного разу не було проведено виплату позивачу допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічних відпусток (том 1 а.с. 219-234).

Згідно зі ст. 57 Закону України „Про освіту" держава гарантує педагогічним працівникам надання щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків та виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Допомога на оздоровлення виплачується при наданні щорічної відпустки. Тому працівникам, яким при звільненні виплачується компенсація за невикористану відпустку, виплата грошової допомоги на оздоровлення не здійснюється.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298 „Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" керівникам місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків надано право надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.

Таким чином, працівникам може виплачуватись передбачена статтею 57 Закону України „Про освіту" допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік.

Оскільки допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки педагогічним і науково-педагогічним працівникам відповідно до статті 57 Закону України "Про освіту" гарантовано державою, подання працівником заяви на її виплату не обов'язкове.

Допомога при наданні щорічної відпустки виплачується і тим педагогічним та науково-педагогічним працівникам, які працюють на умовах строкового трудового договору за умови звільнення їх з роботи після закінчення відпустки, а також жінкам з числа педагогічних або науково-педагогічних працівників, які під час перебування у відпустці для догляду за дитиною до трьох років працюють на умовах неповного робочого дня.

Позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь допомогу на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 року по 2016 рік у сумі 33390 грн. Між тим, вказана сума була розрахована позивачем, виходячи із розміру середньої заробітної плати за останні два місця роботи, що не відповідає вищевказаним вимогам закону, оскільки розмір допомоги на оздоровлення при наданні чергових відпусток за цей період має розраховуватись як сума посадових окладів позивача ОСОБА_1 за вищевказані роки.

Отже, стягуючи з відповідача на користь позивача допомогу на оздоровлення у сумі 14359 грн. 59 коп. суд обґрунтовано виходив із розміру посадового окладу позивача за кожний із відпрацьованих нею років (1117,00 грн.+ 1397,00 грн. + 1635,00 грн. +1710,00 грн. + 1905,00 грн. + 2405,00 грн. +2556,00 грн. + 2556,00 грн. + 2556,00 грн. = 14359,59 грн.)

При цьому суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016 рік, оскільки в цей рік позивач звільнилася, відпустка їй не надавалася, а отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при виплаті коштів на відшкодування невикористаної відпустки чинним законодавством не передбачено.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги щодо неправильного розрахунку судом першої інстанції розміру допомоги на оздоровлення при наданні чергових відпусток.

Оплата праці педагогічних працівників вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації проводиться на підставі Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої Наказом Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005р., Порядку виплати надбавок за вислугу років педагогічних та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти, затвердженого Постановою КМУ від 31 січня 2001 року № 78.

Згідно з додатком № 2 до Наказу Міністерства освіти і науки України № 557 ставка заробітної плати старшого викладача вищого навчального закладу ІІІ-ІV рівня акредитації встановлюється на рівні 17 тарифного розряду.

Позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь недонараховану та невиплаченої заробітну плату, згідно Наказу Міністерства освіти і науки України № 557 від 26.09.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» за період з січня 2013 року по 01 березня 2016 року, що складає 9037,29 грн.

Слід зазначити, в період, за який позивач просить стягнути недонараховану заробітну плату, вона працювала не на повну ставку. Відповідно до ст.49 Закону України «Про вищу освіту», (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) робочий час педагогічного та науково-педагогічного працівника визначається Кодексом законів про працю України. Максимальне навантаження науково-педагогічного працівника не могло перевищувати 900 годин на навчальний рік.

Згідно Постанови КМУ № 963 від 14 червня 2000 року Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, посади викладач та старший викладач у вищих навчальних закладах ІІІ-ІV рівня акредитації (які займала позивач під час роботи в університеті) відносяться до посад науково-педагогічних працівників.

У січні 2013 року позивач при нормі 900 годин на навчальний рік пропрацювала 855,25 годин, що становить 0,95 ставки. Відповідно до додаткових угод від 01.09.2012 року, від 01.09.2013 року, від 01.09.2014 року відповідач брав на себе зобов'язання виплачувати позивачу посадовий оклад при навантаженні 900 годин на навчальний рік.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. На підставі ст.3-1 вказаного Закону України розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.

При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховується доплата за роботу в несприятливих умовах праці та підвищення ризику для здоров'я, за роботу в нічний та надурочний час, роз'їзний характер робіт, премії до святкових та ювілейних дат.

Якщо розмір заробітної плати у зв'язку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати.

У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Матеріалами справи підтверджено, що в січні 2013 року позивач працювала 855,25 годин при нормі 900 годин на навчальний рік, що становить 0,95 ставки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 нараховувався персональний коефіцієнт, який встановлювався президентом Університету. З січня 2013 року цей коефіцієнт був 1,2. З січня 2014 року коефіцієнт збільшено до 1.8, у вересні 2014 року коефіцієнт становив 1.

Строк дії контракту № 054/2014 від 26 червня 2014 року закінчився 26 серпня 2015 року. Контракт на 2015-2016 навчальний рік сторонами не був підписаний, отже позивач почала працювати на умовах безстрокового трудового договору з 27 серпня 2015 року.

Встановлено, що розподіл навчальної роботи викладачів кафедри права було затверджено Президентом університету 31 серпня 2015 року, тому суд обґрунтовано зауважив у рішенні про безпідставність твердження позивача щодо необхідності попередити її про зміну істотних умов праці, що не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сума недонарахованої позивачу заробітної плати складає 1310,67 грн., виходячи із розрахунку нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 заробітної плати за ці роки.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення, а згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинні сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника.

На підставі Постанови Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чиним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяці робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до норм чинного трудового законодавства табель обліку використання робочого часу є однією із головних підстав для нарахування заробітної плати.

Табель обліку робочого часу - це форма первинної облікової документації, відповідно до якої можна встановити фактично відпрацьований час працівника.

Позивач була звільнена 21 березня 2016 року, тобто останніми повними місяцями її роботи в університеті є січень та лютий 2016 року.

Відповідач надав суду копії табелів обліку робочого часу позивача за січень та лютий 2016 року. Згідно вказаних документів позивач пропрацювала в січні 2016 року та у лютому 2016 року - 49 днів.

Оклад позивача у січні 2016 року становив 3453,45грн., у лютому 2016 року - 3472,74грн., а отже загальна сума сплаченої заробітної плати за останні два місяці складала 6926,19 грн.

Таким чином, судом правильно обчислена середньоденна заробітна плата позивача, яка складає 141 грн. 35 коп. ( 6926,19 грн./ 49 днів ).

До суду апеляційної інстанції 22 березня 2019 року надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи розрахунку розміру середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 26 березня 2019 року зі збільшенням суми вимог.

В указаному розрахунку, а також в апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 зазначає, що суд не звернув уваги на те, що у січні 2016 року встановлено 19 робочих днів, а у лютому 2016 року - 21 робочий день, отже всього за 2 місяці - 40 робочих днів. Відтак середньоденна заробітна плата складає 173,15 грн. / день.

Між тим, зазначене спростовується інформацією, зазначеною в вищевказаних табелях використання робочого часу, де вказано, що позивач працювала у січні 2016 року 24 дні, в лютому 2016 року - 25 днів.

З урахуванням розміру середньоденного заробітку в 141 грн. 35 коп. та затримки розрахунку в 513 днів (по день винесення судом рішення - 06 квітня 2018 року), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становитиме 75 512 грн. 55 коп.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спору та визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку суду необхідно ураховувати розмір спірної суми, частку, яку вона становила в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та іншими конкретними обставинами.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в справі № 6-837цс15, право суду зменшити розмір відшкодування, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому сум при звільненні у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

З огляду на викладене, та враховуючи, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, який має сплатити відповідач, та стягнув з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 37 756 грн. 28 коп.

Зазначений висновок суду належним чином обґрунтований з урахуванням всіх обставин, які визнані судом істотними, з урахуванням засад цивільного судочинства та норм ст. 116 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суду не спростовують та зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм трудового законодавства.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Звернувшись до суду зі вкзаними позовними вимогами, позивач посилалася на те, що незаконними діями відповідача їй завдано моральну, шкоду, яка виразилася в тому, що вона змушена витрачати свій час на звернення до відповідача, не може звернутися до центру зайнятості, не має змоги працевлаштуватися з причини не внесення до трудової книжки належного запису про своє звільнення. Через незаконні дії відповідача вона не має можливості придбати в достатній кількості продукти харчування, предмети першої необхідності, ліки та інші необхідні речі. У зв'язку зі звільненням вона постійно переживає через проблеми у майбутньому працевлаштуванні та відчуває погіршення стану здоров'я, у неї погіршився сон, апетит, почалася алергія на нервовому грунті, відкрилася виразка шлунку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач не довела достатніми, належними та достовірними доказами заподіяння їй моральної шкоди, у зв'язку з неправомірними діями відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам справи, узгоджується з нормами матеріального права, які правильно застосовані судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку не спростовують та не містять нових фактів чи засобів доказування на його спростування.

Разом з тим колегія суддів вважає слушними доводи апелянта стосовно того, що місцевим судом не конкретизовані визначені судом до стягнення суми, не зазначено щодо прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Додатковим рішенням суду від 08 лютого 2019 року визначено, що суми, які підлягають стягненню з Вищого навчального закладу «Університет імені Альфреда Нобеля» на користь ОСОБА_1, а саме: вихідна допомога у розмірі трьох середніх заробітних плат - 10389 грн. 30 коп.; сума індексації заробітної плати в розмірі 345 грн. 38 коп.; допомога на оздоровлення при наданні чергових відпусток за період з 2006 по 2016 роки в сумі 14359 грн. 59 коп.; недонарахована та не сплачена заробітна плата за період з січня 2013 року по 01 березня 2016 року в сумі 1310 грн. 67 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 37 756 грн. 28 коп. - зазначені у рішенні без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

Отже, зазначений недолік щодо відсутності у резолютивній частині оскаржуваного рішення суду висновку про стягнення сум без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів наразі є виправленим.

Доводи апеляційної скарги про неповне з"ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді