Постанова

Іменем України

26 червня 2019 року

м. Київ

справа № 361/5528/15-ц

провадження № 61-13151св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Центр надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Суханової Є. М., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Позовну заяву мотивовано тим, що у грудні 2009 року, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 вони за спільні кошти придбали автомобіль Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

З 2014 року вони перестали вести спільне господарство, припинили підтримувати подружні стосунки та стали проживати окремо один від одного.

На початку квітня 2015 року їй стало відомо, що з метою продажу автомобіля ОСОБА_4 передав його ОСОБА_3 разом із довіреністю на право керування і розпорядження вказаним транспортним засобом, який у подальшому був проданий ОСОБА_2 згідно із довідкою-рахунком серії ВІА № 632382.

Зазначений автомобіль належав їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, своєї згоди на розпорядження цим автомобілем вона не надавала, тому вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України.

З урахуванням наведеного та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_2 , зеленого кольору, який укладений 19 грудня 2014 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутність згоди одного з подружжя на продаж майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, не може бути підставою для визнання правочину недійсним, оскільки вважається, що інший з подружжя діє в інтересах сім`ї.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2016 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, номер кузова VIN НОМЕР_4 , зеленого кольору, який укладений 19 грудня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку серії ВІА № 632382, виданої ТОВ «Авто-Ком».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки автомобіль Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску належав позивачці та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, був придбаний ними у шлюбі за спільні кошти, своєї згоди на розпорядження цим автомобілем ОСОБА_1 не надавала, то договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля підлягає визнанню недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час вирішення вказаного спору, суд апеляційної інстанції помилково не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі

№ 6-7цс15, відповідно до якого законодавством не встановлено недійсність правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Апеляційним судом залишено також без уваги показання свідків, які вказували на обізнаність позивачки щодо продажу автомобіля.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники справи відзив на касаційну скаргу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року цивільну справу № 361/5528/15-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Центр надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Бровари та Броварського району при управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що з 17 серпня 1964 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі. На час розгляду справи цей шлюб між ними не розірваний.

12 грудня 2014 року ОСОБА_4 відповідно до вимог статті 244 ЦК України уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатися (продавати, передати в заставу, здавати в найм, передавати за договором позички) від його імені та в його інтересах належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , виданого 06 січня 2010 року Броварським РЕВ ДАІ при ГУ МВ України в Київської області, автомобілем Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, колір зелений, номер кузова VIN НОМЕР_2 .

Довіреність видана строком на один рік (до 12 грудня 2015 року), посвідчена приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Іваненком О. В. та зареєстрована в реєстрі за № 5753.

19 грудня 2014 року ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, продав зазначений вище автомобіль згідно із довідкою рахунком серії ВІА № 632382, виданою ТОВ «Авто-Ком» м. Бровари, своїй дружині ОСОБА_2 .

Того ж дня, автомобіль Subaru Forester було перереєстровано на ім`я ОСОБА_2 та видано нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 та реєстраційний номер НОМЕР_8 .

30 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Іваненка О. В. із заявою про скасування зазначеної довіреності на ім`я ОСОБА_3 щодо розпорядження автомобілем Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно із витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей 30 квітня 2015 року дію вказаної вище довіреності припинено.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що своєї згоди на відчуження автомобіля ні в усній, ні в письмовій формі вона не надавала.

За змістом положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, третьою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Під час розгляду справи встановлено, що спірний автомобіль Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, придбаний у період шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_4 та зареєстрований на ім`я останнього, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, четвертою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує висновки суду першої інстанції, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Колегія суддів визнає посилання заявника на правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, необґрунтованими, оскільки у цій справі суд дійшов висновку про те, що під час розгляду спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості майна, відчуженого не в інтересах сім`ї.

Суд першої інстанції, посилаючись на наведений правовий висновок, не встановив наявності іншої згоди ОСОБА_1 , вчиненої не у письмовій формі, на відчуження спірного автомобіля та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зазначене підтверджується усними та письмовими поясненнями ОСОБА_4 , відповідно до яких ОСОБА_1 заперечувала проти продажу автомобіля.

Також зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_3 просив суд касаційної інстанції врахувати пояснення свідка ОСОБА_6 , який стверджував про те, що ОСОБА_1 було відомо про наміри ОСОБА_4 оформити довіреність та вона не заперечувала проти цього.

Водночас пояснення свідка ОСОБА_6 також не містять відомостей про надання позивачкою згоди на відчуження автомобіля.

Крім того, аналізуючи зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду, колегія суддів звертає увагу на таке.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у якому суд відступив від правових висновків, викладених у постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16, про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа ? контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених у судовому порядку доказів, висновків суду не спростовують та не дають підстав для скасування рішення апеляційного суду.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк