Постанова

Іменем України

27 лютого 2019 року

місто Київ

справа № 554/81/15-ц

провадження № 61-18514св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Національна академія статистики, обліку та аудиту Державної служби статистики України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Кривчун Т. О.,Філоненко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення вимог просила стягнути з Національної академії статистики, обліку та аудиту Державної служби статистики України (далі - Національна академія статистики, Академія) невиплачену заробітну плату за весь час затримки розрахунку при незаконному звільненні в розмірі 20 300, 63 грн; зобов'язати відповідача внести до її трудової книжки запис про роботу на посаді директора з 01 вересня 2006 року; стягнути з відповідача витрати на відрядження за 16 вересня 2014 року та 22 вересня 2014 року до міста Києва в розмірі 400, 00 грн; стягнути з відповідача витрати в розмірі 4 608, 00 грн на проведення судово-почеркознавчої експертизи щодо виконання її підпису в штатному розписі Полтавської філії Національної академії статистики від 01 квітня 2014 року; зобов'язати відповідача здійснити донарахування заробітної плати за квітень і травень 2014 року в розмірі 5 586, 72 грн на місяць, виправити індивідуальні відомості про застраховану особу згідно з формою ОК05 Пенсійного фонду України за 2014 рік шляхом донарахування сум заробітної плати за період з квітня до листопада 2014 року включно. Також просила стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 20 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що з червня 1993 року вона працювала бухгалтером у Полтавській філії Національної академії статистики, з 1999 року - завідуючою навчальної частини, з 2002 року - деканом, з 2004 року - в.о. директора, а з 2006 року - директором у зазначеному навчальному закладі. 01 грудня 2014 року вона звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності або штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Стислий виклад заперечень відповідача

Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2017 року позов задоволено частково. Судом стягнуто з Національної академії статистики на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату в сумі 20 300, 62 грн. Зобов'язано Національну академію статистики внести до трудової книжки ОСОБА_2 запис про роботу на посаді директора з 01 вересня 2006 року до 10 квітня 2014 року. Стягнуто з Національної академії статистики на користь ОСОБА_2 витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 4 608, 00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що незважаючи на наказ ректора Академії від 10 квітня 2014 року № 46 про переведення ОСОБА_2 на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи з 10 квітня 2014 року з окладом згідно зі штатним розкладом, вона фактично продовжувала виконувати функції директора філії Академії, а тому заробітна плата повинна бути виплачена за фактично виконану роботу відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці». Суд вирішив, що на користь позивача також підлягають стягненню витрати за проведення почеркознавчої експертизи в сумі 4 608, 00 грн, оскільки проведеною експертизою доведений факт того , що підпис від імені ОСОБА_2 у графі «директор Полтавської філії Академії» штатного розпису Полтавської філії Академії статистики від 01 квітня 2014 року виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. При цьому суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення витрат на відрядження не підлягають задоволенню, оскільки Полтавська філія Академії статистики перебуває в стадії ліквідації та оригінали документів про відрядження не збереглися. Позивач під час розгляду справи достовірно не підтвердила свої витрати на такі відрядження.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2017 року скасовано в частині стягнення з Національної академії статистики на користь ОСОБА_2 невиплаченої заробітної плати в сумі 20 300, 62 грн та витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що після переведення ОСОБА_2 на посаду заступника директора філії згідно з її особистою заявою від 10 квітня 2014 року дія контракту від 01 вересня 2006 року припинилася, а тому оплата праці за роботу позивача на зазначеній посаді правомірно здійснювалася згідно зі штатним розписом. Доводи позивача про формальність та неправомірність переведення її з посади директора філії на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи апеляційний суд визнав неспроможними, оскільки таке переведення здійснено за згодою сторін трудового договору. Наказ ректора Академії від 10 квітня 2014 року № 46 про переведення на посаду заступника директора філії та наказ виконуючого обов'язки директора філії Академії від 01 грудня 2014 року № 39 про звільнення з роботи з посади заступника директора ОСОБА_2 не оскаржувала, вони є чинними та підтверджують юридичні факти зміни трудових відносин сторін. Крім того, після переведення позивача з посади директора філії на зазначену посаду відповідними наказами були призначені інші особи, а тому підстави для виплати ОСОБА_2 заробітної плати як директору філії Академії відсутні.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2, не погодившись із рішенням апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати і витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи, у серпні 2017 року звернулася із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду у згаданій частині, ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний суд не взяв до уваги оригінали листа від 29 вересня 2014 року № 100 про скорочення посади та наказ Полтавської філії Академії від 01 грудня 2014 року № 39 про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників. Також апеляційним судом проігноровано інформацію, надану Полтавською Державною аграрною академією на запит Октябрського районного суду від 30 листопада 2016 року за № 012-10/21078 стосовно ОСОБА_4. Апеляційним судом неправильно встановлено, що оплата праці за роботу позивача правомірно здійснювалася згідно зі штатним розписом, оскільки вона продовжувала виконувати свої функціональні обов'язки директора Полтавської філії Академії статистики відповідно до контракту від 01 вересня 2006 року.

На переконання заявника, апеляційний суд не звернув увагу на те, що вона працювала за внутрішнім сумісництвом на посаді старшого викладача (0, 4 ставки) та має доплату за педагогічний стаж, тобто є науково-педагогічним працівником. Заявник стверджує, що до обов'язків заступника проректора по роботі з філіями ОСОБА_5 не входить затвердження штатного розпису та посадових інструкцій Полтавської філії Академії та відповідно до пункту 3.4 розділу 3 Положення про Полтавську філію він перевищує надані йому повноваження. Окрім того, апеляційним судом не врахував факту підроблення фінансового документа - штатного розпису Полтавської філії Академії та повідомленню Полтавської місцевої прокуратури від 14 грудня 2016 року № 131-751-16, що за цим фактом внесено відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000123 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 09 листопада 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати і витрат на проведення судово-почеркознавчої експертизи, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішенні суду апеляційної інстанції

З 01 вересня 2006 року ОСОБА_2 працювала директором Полтавської філії Національної академії статистики, обліку та аудиту згідно з контрактом, який щорічно продовжувався додатковими угодами.

Наказом ректора Національної академії статистики, обліку та аудиту від 10 квітня 2014 року № 46 ОСОБА_2 на підставі її заяви переведено на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи з 10 квітня 2014 року з окладом згідно зі штатним розкладом.

Наказом від 01 грудня 2014 року № 39 в. о. директора Полтавської філії Академії звільнено ОСОБА_2 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи у зв'язку зі скороченням посади (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з їх системного аналізу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Законом покладається на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 10 квітня 2014 року до 01 грудня 2014 року у розмірі 20 300, 63 грн обґрунтовувались тим, що протягом цього періоду позивач фактично виконувала функції директора філії Академії, проте заробітна плата їй нарахована як заступнику директора з навчально-виховної роботи у меншому розмірі.

Апеляційним судом встановлено, що з 10 квітня 2014 року позивача переведено на посаду заступника директора філії згідно з її особистою заявою, а тому обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що оплата праці за роботу позивача на зазначеній посаді правомірно здійснювалася згідно з штатним розписом.

Верховним Судом враховано, що одночасно із переведенням ОСОБА_2 з посади директора Полтавської філії Національної академії статистики, обліку та аудиту на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи з 10 квітня 2014 року у наказі ректора від 10 квітня 2014 року № 46 зазначено про призначення виконуючим обов'язки директора Полтавської філії Академії ОСОБА_6 з 11 квітня 2014 року.

Доводам заявника про те, що після формального переведення на посаду заступника директора філії фактично вона продовжувала виконувати свої функціональні обов'язки директора Полтавської філії Академії статистики відповідно до контракту від 01 вересня 2006 року надана аргументована оцінка апеляційним судом, який зазначив, що наказ ректора Академії від 10 квітня 2014 року № 46 про переведення на посаду заступника директора філії та наказ в.о. директора філії від 01 грудня 2014 року № 39 про звільнення з роботи з посади заступника директора ОСОБА_2 не оскаржувала, вони є чинними та підтверджують факт зміни трудових відносин сторін. Крім того, після переведення позивача з посади директора філії на зазначену посаду відповідними наказами були призначені інші особи, а тому підстави для виплати ОСОБА_2 заробітної плати як директору філії відсутні.

Таким чином, заявник не вправі посилатися як на обґрунтування своїх позовних вимог на те, що її фактично допущено до роботи з виконання обов'язків директора філії Академії, оскільки роботодавець заперечував проти цього, на підставі зазначеного акта, наказу від 10 квітня 2014 року № 46, поклав виконання цих обов'язків на іншу особу.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до пункту 13 посадової інструкції заступника директора з навчально-виховної роботи Полтавської філії Академії на час відсутності директора Полтавської філії заступник директора виконує обов'язки директора філії та підписує всі документи, що регулюють питання діяльності Полтавської філії Академії, а відтак доводи заявника щодо продовження виконання нею трудових обов'язків директора філії після 10 квітня 2014 року з посиланням на підпис нею як директором філії фінансових документів у спірний період не мають правового значення для вирішення спору. Судами не встановлено наявності правової підстави для самочинного виконання цих функцій.

Доводи заявника про те, що до обов'язків заступника проректора по роботі з філіями ОСОБА_5 не входить затвердження штатного розпису та посадових інструкцій працівників Полтавської філії Академії та відповідно до пункту 3.4 розділу 3 Положення про Полтавську філію він перевищив надані йому повноваження, не спростовують факту прийняття таких рішень та запровадження у штатному розписі посади заступника директора філії з навчально-виховної роботи. Позивач була обізнана про наявність такої посади, власноруч подала заяву про переведення на цю посаду та була ознайомлена з наказом про її переведення.

Безпідставними є твердження заявника про те, що апеляційний суд не врахував того, що вона працювала за внутрішнім сумісництвом на посаді старшого викладача (0, 4 ставки) та має доплату за педагогічний стаж, оскільки у штатному розписі, на підставі якого позивачу розраховувалась заробітна плата, міститься відповідний запис.

Позовна заява доводів в частині правильності розрахунку розміру заробітної плати щодо неврахування роботодавцем роботи позивача за внутрішнім сумісництвом на посаді старшого викладача (0, 4 ставки) та доплати за педагогічний стаж не містила.

Також обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на оплату судово-почеркознавчої експертизи з огляду на таке.

За змістом частин першої, третьої статті 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз.

За правилом частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції призначив судову почеркознавчу експертизу за клопотанням сторони позивача на підтвердження її позовних вимог про стягнення заробітної плати, за проведення якої вона сплатила 4 608, 00 грн.

Такі витрати відносяться до категорії судових витрат та правильно розподілені судом апеляційної інстанції з урахуванням правил статті 88 ЦПК України 2004 року пропорційно до задоволених позовних вимог, оскільки у задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати судом відмовлено.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Висновки за наслідком розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання внести запис до трудової книжки, стягнення витрат на відрядження, зобов'язання здійснити донарахування та виправити індивідуальні відомості про застраховану особу, стягнення витрат на правову допомогу Верховним Судом за межами доводів касаційної скарги не перевірялося.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак