Справа № 161/4703/19 Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б.
Провадження № 22-ц/802/1168/19 Категорія: 22 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

розглянувши в місті Луцьку в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі договору про відступлення прав вимоги № 1 від 04.03.2019 набула права вимоги за Договором суборенди нежитлового приміщення укладеним між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 . Так, 10.10.2016 між ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення в ньому підприємницької діяльності. 01.12.2016 дане нежитлове приміщення передано в суборенду на підставі договору № 01/12, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 . Відповідно до акту прийому-передачі, дане приміщення було передане ФОП ОСОБА_2 . Відповідач ФОП ОСОБА_2 в ирішила достроково розірвати договір суборенди, про що повідомила ФОП ОСОБА_3 30.12.2017 надіславши відповідну заяву. Договором оренди було передбачено попередження сторони про розірвання договору за місяць до запланованого розірвання, а ФОП ОСОБА_3 отримав попередження 03.02.2018, то датою розірвання договору вважає 03.03.2018. Саме тоді відповідач повинна була передати об`єкт оренди орендарю. Однак вона цього не зробила. Фактично об`єкт оренди було повернуто 03.04.2018. Відтак, відповідачу було нараховано заборгованість по орендних платежах в сумі 47 849,74 грн, з яких: 6840 грн заборгованість по оренді за січень 2018 року; 12 480 грн заборгованість по оренді за лютий 2018 року; 2362 грн заборгованість по комунальних послугах за лютий 2018 року; 1 207,74 грн заборгованість по оренді за 1-3 березня 2018 року; 24 960 грн плата в подвійному розмірі орендної плати за несвоєчасно передане приміщення по акту прийому-передачі. Разом з тим, вважає, що має право на отримання від відповідача 3% річних 1373 грн, інфляційних втрат 3645,84 грн, неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди 24 960 грн. А тому, просить суд стягнути з відповідача кошти в сумі 77 828,58 грн та понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні в суді першої інстанції представник відповідача вимоги позову визнав частково.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором № 01/12 суборенди нежитлового приміщення від 01.12.2016 з додатковими договорами до нього, укладеними між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 , Договором про відступлення права вимоги № 1 від 04.03.2019, укладеним між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , 20 527 (двадцять тисяч п`ятсот двадцять сім) гривень 74 копійки. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави 329 (триста двадцять дев`ять) гривень 64 копійки судового збору. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 646 (три тисячі шістсот сорок шість) гривень 50 копійок витрат на професійну правничу допомогу. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивач подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що до дня передачі приміщення відповідач фактично здійснювала користування орендованим майном, а тому несе обов`язок з сплати усіх платежів. Умови договору не містять інших положень про визначення моменту припинення договору та відповідно нарахування і сплати орендної плати. Позивач вказує, що належних та допустимих доказів щодо належного виконання умов договору суборенди відповідачем по сплаті орендної плати та оплати комунальних послуг за спірні періоди відповідач не надала, а тому висновки суду першої інстанції є безпідставними. Факт дострокового припинення договору суборенди не є ідентичним факту повернення приміщення від відповідача до орендаря.

Таким чином, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 57300,84 грн та витрати на правову допомогу 4 853,50 грн.

Відзиви на апеляційну скаргу в даній справі не подавались.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи як малозначна відповідно до норм ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що договірні відносини за Договором суборенди нежитлового приміщення № 01/12 між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 були припинені 03.03.2018. А відтак, з відповідача в користь позивача підлягає стягненню заборгованість по орендній платі за січень 2018 року 6 840 грн, за лютий 2018 року 12 480 грн, за 1-3 березня 2018 року 1 207,74 грн, а всього 20 527,74 грн. Крім того, судом не встановлено обставин порушення відповідачем установленого Договором трьохденного строку звільнення приміщення з часу припинення Договору, за що передбачена відповідальність відповідно до п.2.2.11. А тому, вимоги про стягнення з відповідача в користь позивача плати в подвійному розмірі орендної плати за несвоєчасно передане приміщення по акту прийому-передачі в розмірі 24 960 грн, а також про стягнення неустойки відповідно до п.4.1.1. Договору в розмірі 24 960 грн до задоволення не підлягають. Оскільки стороною позивача не надано доказів про нарахування сум оплати відповідними комунальними підприємствами, а також понесення таких витрат орендодавцем, то дана вимога до задоволення не підлягає. Крім того, не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, оскільки розрахунок проведено позивачем з урахуванням заявленої в позові суми прострочення виконання грошового зобов`язання, яка не відповідає сумі, що підлягає стягненню за цим рішенням. Витрати на професійну правову допомогу з відповідача на користь позивача стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пунктів 1-5 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 761 Цивільного кодексу України визначено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 774 Цивільного кодексу України визначено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні Цивільного процесуального кодексу України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на ч. 2 ст. 795 ЦК України, відповідно до якої повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Однак, судом першої інстанції встановлено що 10.10.2016 між ОСОБА_1 (орендодавець, власник приміщення) та ФОП ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення в ньому підприємницької діяльності. Приміщення було передане ФОП ОСОБА_3 на підставі Акту прийому-передачі від 20.10.2016 (а.с. 8-9).

01.12.2016 дане нежитлове приміщення передано в суборенду на підставі Договору суборенди нежитлового приміщення № 01/12 (далі Договір), укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 . Відповідно до акту прийому-передачі дане приміщення було передане ФОП ОСОБА_2 (а.с.10-12). 31.01.2017, 01.04.2017, 29.09.2017 до даного договору було укладено три додаткові угоди: № 1 щодо зменшення розміру орендованого приміщення та орендної плати, № 2 щодо збільшення орендованої площі і орендної плати, № 3 щодо збільшення орендної плати до 12 480 грн в місяць (а.с.13-17).

Термін дії договору відповідно до п. 6.1 Договору установлено до 30.11.2019.

В судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що суборендар ФОП ОСОБА_2 виявила намір розірвати договір суборенди достроково, оскільки в зв`язку зі змінами в напрямках її підприємницької діяльності потреба у користуванні суборендованим нежитловим приміщенням відпала.

Згідно з п. 6.3. Договору сторона, яка має намір достроково розірвати даний Договір, повинна повідомити про це іншу сторону у письмовій формі за 1 місяць до запланованого розірвання та виконати покладені на неї цим Договором зобов`язання по день фактичної здачі приміщення орендарю.

30.12.2017 ФОП ОСОБА_2 було складено на ім`я ФОП ОСОБА_3 заяву з повідомленням про намір розірвати договір з 01.02.2018 з проханням припинити Договір шляхом укладення додаткового договору (а.с.19).

Представник відповідача в судовому засіданні в суді першої інстанції не заперечував, що вищевказану заяву було направлено ФОП ОСОБА_3 10.01.2018.

З показів свідків судом першої інстанції встановлено наступне.

Приміщення використовувалось суборендарем для роботи кафе. Оскільки до кафе в приміщенні розташовувалося банківське відділення, заборон на здійснення відповідних переобладнань під кафе не було, до початку роботи кафе були демонтовані банківські кабіни, зняті віконні решітки, перероблено вхід, змінено плитку, зроблено внутрішній дизайн в стилі LOFT.

10.01.2018 суборендоване приміщення було повністю звільнене суборендарем ФОП ОСОБА_2 , забрали всі речі і прибирали.

10.01.2018 в приміщення прибула ОСОБА_1 зі своїм бухгалтером, яка заявила вимоги про приведення приміщення в попередній стан.

На вимогу ОСОБА_1 до 01.02.2018 було виконано ряд робіт по відновленню попереднього стану приміщення.

01.02.2018 ОСОБА_1 знову була в приміщенні, однак не захотіла приймати ключі. Вказувала ще на якісь недоліки. Ключі від приміщення були передані їй пізніше в лютому 2018 року.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_3 отримав заяву ФОП ОСОБА_2 (направлену 10.01.2018) про намір розірвати Договір лише 03.02.2018, що підтверджується його письмовим повідомленням від 23.02.2018 (а.с.20). В повідомленні, зокрема, зазначалося і про допущені суборендарем порушення умов Договору (проведення реконструкції та розміщення рекламного щита без погодження), обов`язки суборендаря (сплата орендної плати та заборгованості за комунальні послуги), вимога компенсації витрат за погіршення стану приміщення.

05.03.2018 ФОП ОСОБА_2 направила ФОП ОСОБА_3 лист про звільнення приміщення ще 01.01.2018, з повторним проханням розірвати Договір з 05.03.2018 шляхом укладення додаткового договору та направленням примірника договору про внесення змін до договору суборенди та акту передачі (а.с.21).

Відповідно до п.6.5. Договору він вважається розірваним з моменту підписання додаткової угоди та акту прийому-передачі.

Судом першої інстанції встановлено, що ні додаткова угода, ні акт прийому-передачі між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 не підписані.

Сторона відповідача не заперечує, що Договір розірваний з 03.03.2018. Разом з тим, сторона відповідача вказує на те, що фактична здача приміщення відбулася раніше, ніж про це стверджує позивач.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 усунувся від особистої участі в ініційованій суборендарем процедурі розірвання Договору та приймання його по акту приймання-передачі. Поштову кореспонденцію отримував зі значною затримкою в часі, не оперативно реагував на звернення. Огляд орендованого приміщення не проводив. ФОП ОСОБА_2 була вимушена повернути ключі від орендованого приміщення ОСОБА_1 . Доказів того, що ФОП ОСОБА_3 уповноважував ОСОБА_1 на вчинення дій за Договором від його імені, і ці повноваження були оформлені належним чином, за той період відсутні. Лише 04.03.2019 між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір про відступлення права вимоги № 1 за Договором суборенди нежитлового приміщення № 01/12, укладеним між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 (а.с.6).

Доказів порушення умов Договору передбачених п.п.2.2.1-2.2.10 зі сторони ФОП ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Інші вимоги позивача є похідними від основної вимоги та висновки суду першої інстанції щодо них також є правильними.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає до задоволення, оскільки висновки суду першої інстанції є правильні та зроблені на підставі фактично встановлених обставин справи.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії судді

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді