Справа № 758/3702/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Луценко К.І., розглянувши цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Галунько Людмили Іванівни та зобов`язання вчинити певні дії, стягувач: ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

29 серпня 2018 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - скаржник) звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Галунько Людмили Іванівни (надалі за текстом - державний виконавець), посилаючись на те, що постановою від 21.09.2017 року державний виконавець відрив виконавче провадження № 54621275 за виконавчим листом № 758/3702/16-ц, виданим Подільським районним судом м. Києва 16.11.2016 року. В липні 2018 р. скаржник отримала від державного виконавця повідомлення про те, що 02.08.2019 р. буде проведено дію щодо усунення перешкод у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . 10.08.2018 р. між скаржницею та ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА» укладено договір довічного утримання, згідно якого, скаржниці виділено іншу квартиру для довічного проживання, а відтак, вважала себе неналежним боржником у виконанні цьому провадженні, та просила визнати протиправною бездіяльність державного виконавця, що полягає у не поверненні постанови стягувачу, та відповідно просила зобов`язати державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого листа стягувачу.

В судове засідання учасники не з`явилися, про день та час місце розгляду справи сповіщалися згідно норм процесуального законодавства.

Згідно ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши додані до скарги докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 01.08.2016 року Подільським районним судом м. Києва ухвалено Рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням - задоволено, усунено перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2 , встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_2 : виділено в користування ОСОБА_3 жилу кімнату площею 12,0 кв.м., а ОСОБА_1 - жилу кімнату площею 18,0 кв.м., місця загального користування залишено в спільному користуванні, стягнено з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) понесені судові витрати у розмірі 551,20 грн.

01.11.2016 р. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 серпня 2016 р. залишено без змін.

16.11.2016 р. Подільським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 758/3702/16-ц на вселення ОСОБА_3 , до квартири АДРЕСА_2 , на підставі якого 21.09.2017 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 54621275.

12.04.2017 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесено Ухвалу, згідно якої касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_4 , відхилено, Рішення Подільського районного суду м. Києва від 1 серпня 2016 року та Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 листопада 2016 року залишити без змін.

21.09.2017 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 54621275 (а.с. 5).

15.07.2018 року державним виконавцем за № 54621275/17 скаржниці було направлено вимогу про те, що 02.08.2018 р. об 11 годині проводитимуться виконавчі дії по вселенню ОСОБА_3 (а.с. 6)

10.08.2018 р. між скаржницею та ТОВ «ПЕНСІОН-ЮА» укладено договір довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О. за реєстровим номером 5641 та накладена заборона відчуження за реєстровим № 5642 (а.с. 8-9).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 Рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 Рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судового рішення у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013 року по справі №1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

За статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і зв її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно, державний виконавець виконує його примусово. Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового вселення, під час виконання рішення про вселення не є перешкодою для вселення стягувача. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції. Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справ, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З досліджених судом доказів встановлено, зокрема, з Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01.08.2016 р. та Ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01.11.2016 р. вбачається, що ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.08.2000 р. державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Марущак С.В., є власником ј частини спадкового майна після смерті батька ОСОБА_5 , яка складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 . Право власності ОСОБА_3 на ј частки квартири підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У вказаному житловому приміщенні зареєстрована та проживає ОСОБА_1 , яка як вбачається з матеріалів справи є власником ѕ частини цієї квартири. Між співвласниками не досягнуто згоди щодо користування спільною частковою власністю, з приводу чого ОСОБА_3 звертався до Подільського УП ГУ НП в м. Києві з заявою про перешкоди в користуванні майном, та з заявою до ОСОБА_1 про надання йому ключів від вхідних дверей спірної квартири. Про наявність спору з приводу користування спірною квартирою свідчить і звернення в подальшому ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у цій квартирі, що перебуває у провадженні Подільського районного суду м. Києва.

При цьому, як констатовано в згаданій Ухвалі, представником ОСОБА_1 заявлено клопотання про зупинення апеляційного провадження у цій справі до вирішення спору у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спірній квартирі, що перебуває в провадженні Подільського районного суду м. Києва, в задоволенні якого відмовлено за відсутності правових підстав, оскільки вирішення такої справи не залежить від вирішення цивільної справи, що перебуває у провадженні Подільського районного суду м. Києва.

Крім того, 04.10.2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про відстрочку виконання рішення, обґрунтовуючи заяву тим, що в провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває інша справа за її позовом до ОСОБА_3 , про припинення права власності на незначну частку у праві спільної часткової власності та визнання за позивачем права на 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 . У випадку задоволення позову та припинення права власності ОСОБА_3 на 1/4 частини вказаної квартири, відпадуть правові підстави для виконання рішення суду від 01.08.2016 року. Одночасно просила суд врахувати, що ОСОБА_1 є особою похилого віку, у родинних відносинах з ОСОБА_3 не перебуває, у зв`язку з чим, вселення сторонньої особи до квартири може призвести до виникнення конфліктів та спорів сторін. Спільне сумісне проживання сторін за таких умов є неможливим.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.11.2017 р. в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення суду відмовлено.

10.08.2018 р. скаржник, будучи обізнаною щодо конфліктної ситуації із вселенням ОСОБА_3 , укладає з ТОВ «Пенсіон-ЮА» договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шишкіною А.О., реєстровий № 5641 щодо належної їй ѕ частини квартири.

Так, скаржниця, усвідомлюючи невідворотність правових наслідків виконання Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01.08.2016 р., своїми діями умисно ухиляється від його виконання, та цілком очевидно намагається процесуально затягнути виконавче провадження, що свідчить про зловживання правами та обов`язками.

Суд відхиляє доводи скаржника щодо неналежного боржника, у зв`язку з укладенням нею договору довічного утримання, адже, згідно аналізу норм ст.ст. 532, 613, 754 ЦК України, договір довічного утримання за своєю юридичною природою подібний до спадкового договору, який також укладається між відчужувачем, що є власником майна та набувачем, на якого покладається обов`язок виконувати розпорядження відчужувача і який, в разі смерті останнього, набуває право власності на його майно. Договір довічного утримання припиняється у разі смерті відчужувача (за винятком обов`язку набувача поховати відчужувача). У разі смерті набувача його права та обов`язки переходять до його спадкоємців. Набувач не може за життя відчужувача продавати, обмінювати, дарувати, укладати договір застави чи передавати у власність іншій особі майно, передане йому за договором довічного утримання (догляду). Протягом життя відчужувача на майно, передане набувачеві за таким договором, не може бути звернене стягнення за зобов`язаннями набувача. При посвідченні договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження майна, яке є предметом договору.

У листі Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» роз`яснено, що під ухиленням від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) розуміється з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Отже, законодавством передбачено юридичні санкції за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

А відтак, скаржник умисно затягує виконання рішення суду та свідомо ухиляється від примусового виконання такого рішення.

Крім того, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Стаття 449 ЦПК України передбачає строки для звернення зі скаргою. Так, скаргу може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Зі змісту скарги та доданих до неї документів вбачається, що 10.08.2018 р. скаржник уклала договір довічного утримання, 13.08.2018 р. звернулась до державного виконавця з заявою про повернення виконавчого документа стягувачу (а.с. 7), тоді як тільки 29.08.2018 р. звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця про поновлення пропущеного строку для подання скарги не просила.

Стаття 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає повернення виконавчого документа стягувачу.

Так, ч. 1 згаданої статті передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: 1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; 4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася; 9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення; 10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"; 11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Обґрунтовуючи доводи скарги, скаржник просила зобов`язати державного виконавця повернути стягувачеві виконавчий документ на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення).

При цьому, як було раніше встановлено судом, скаржник, усвідомлюючи правові наслідки відчуження спірної квартири, чинить перешкоди у примусовому невиконані рішення суду.

У відповідності до положень ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що державним виконавцем оскаржувану постанову винесено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому, у задоволені скарги слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 37, 67, 74, 75 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2,4, 5, 18, 76-79, 81, 447-451, суд, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Галунько Людмили Іванівни та зобов`язання вчинити певні дії, стягувач: ОСОБА_2 - залишити без задоволення;

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд м. Києва. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (враховуючи положення п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України).У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.В. Гребенюк