Справа № 419/2645/18
Провадження № 2/419/10/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2019 року Новоайдарський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді - Мартинюка В. Б.,

за участю: секретаря - Московченко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Новоайдарського району Луганської області про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2007 році він, на земельній ділянці, розташованій на території земель, що за даними Державного земельного Кадастру України, знаходиться за адресою: Україна, Луганська область, Новоайдарський район, село Смолянинове, вул. Миру (кол. Леніна) 93а, було збудовано нежитлову будівлю магазину, загальною площею 35,50 кв. м., яка складається (згідно технічного паспорту) з обєктів: «А1» - будівля магазину площею 35,5 кв. м.; «а» - ґанок площею 25 кв. м. Зазначена будівля будувалася на земельній ділянці, що була безпосередньо відведена для цієї мети.

Відповідно договору оренди № 35 від 12 липня 2005 року було передано в оренду земельну ділянку площею 170 кв. м строком на 5 років.

Відповідно до рішення ОСОБА_2 сільської ради № 19/2 від 12 липня 2005 року, було передано в оренду земельну ділянку площею 0.017 Га строком на 5 років та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки несільськогосподарського призначення для будівництва і обслуговування торгової точки магазину площею 0.017 га із земель несільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованих на території ОСОБА_2 сільської ради по вул. Леніна, буд. 93 А.

Рішенням № 33 від 15 серпня 2005 року було надано дозвіл на будівництво магазину за зазначеною адресою.

07 липня 2010 року Новоайдарським РКПТІ було виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю магазину, розташовану за адресою: Україна, Луганська область, Новоайдарський район, село Смолянинове, вул. Миру ( Леніна) 93а.

В 2010 році у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки позивач звертався до ОСОБА_2 сільської ради із пропозицією щодо подовження строку дії договору оренди. Листом № 482 від 20.07.2010 року було відмовлено у зв'язку із тим, що договір суперечить діючому земельному законодавству.

Листом від 20.07.2010 року № 483 ОСОБА_2 сільська рада повідомила, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути вчинено виключно за умови надання правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Станом на 20.07.2010 року фактично сплив строк дії договору оренди, що призвело до неможливості його використання під час оформлення необхідної технічної документації на нерухоме майно, що потягнуло за собою неможливість подальшого оформлення права власності.

Таким чином позивач вважає, що наявні підстави для винесення рішення про визнання за ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, нежитлову будівлю магазину, загальною площею 35,50 кв. м., яка складається (згідно технічного паспорту) з обєктів: «А1» - будівля магазину площею 35,5 кв. м.; «а» - ґанок площею 25 кв. м.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився подав суду заяву про розгляд справи у відсутність його, позов підтримав повністю та просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Новоайдарського району Луганської області у судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вирішення питання щодо заявлених вимог поклав на розсуд суду.

Судом встановлено, що 2007 року відповідачем, на земельній ділянці, розташованій на території земель, що за даними Державного земельного Кадастру України, знаходиться за адресою: Україна, Луганська область, Новоайдарський район, село Смолянинове, вул. Миру (кол. Леніна) 93а, було збудовано нежитлову будівлю магазину, загальною площею 35,50 кв. м., яка складається (згідно технічного паспорту) з обєктів: «А1» - будівля магазину площею 35,5 кв. м.; «а» - ґанок площею 25 кв. м. (а.с. 16-21).Відповідно договору оренди № 35 від 12 липня 2005 року було передано в оренду земельну ділянку площею 170 кв. м строком на 5 років (а.с.9-12).Відповідно до рішення ОСОБА_2 сільської ради № 19/2 від 12 липня 2005 року, було передано в оренду земельну ділянку площею 0.017 Га строком на 5 років та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки несільськогосподарського призначення для будівництва і обслуговування торгової точки магазину площею 0.017 га із земель несільськогосподарського призначення комунальної власності , розташованих на території ОСОБА_2 сільської ради по вул. Леніна, буд. 93 А (а.с.14-15). 07 липня 2010 року Новоайдарським РКПТІ було виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю магазину, розташовану за адресою: Україна, Луганська область, Новоайдарський район, село Смолянинове, вул. Миру ( Леніна) 93а.

В 2010 році у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки позивач звертався до ОСОБА_2 сільської ради із пропозицією щодо подовження строку дії договору оренди. Листом № 482 від 20.07.2010 року було відмовлено у зв'язку із тим, що договір суперечить діючому земельному законодавству (а.с.40).

Листом від 20.07.2010 року № 483 ОСОБА_2 сільська рада повідомила, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути вчинено виключно за умови надання правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с.41).

Дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до висновку, що у позові необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон) проектна документація на будівництво обєктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Згідно ч. 1 ст. 34 Закону замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо обєктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), та щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком обєктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо обєктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля".

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

За змістом ч. 7 ст. 34 Закону та ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту.

Як вбачається із матеріалів справи перед початком будівництва магазину позивач не отримав проектну документацію на будівництво магазину та не отримав документи, які дають дозвіл на початок будівництва, а відтак обєкт нерухомого майна магазин, позначений літ. «А», площею 35.5 кв. м, «а», ганок площею 25 кв. м, розташований за адресою: вул. Миру (Леніна), с. Смолянинове, Новоайдарського району, Луганської області, є самочинним будівництвом.

Частина 2 ст. 376 ЦК України визначає, що особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом Закону України «Про місцеве самоврядування» до повноважень органів місцевого самоврядування віднесено питання про прийняття до експлуатації обєктів будівництва.

При розгляді справ, пов'язаних із самочинним будівництвом, слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 12.Постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», розяснив, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). При цьому вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Уданій справі, позивачем не надано доказів введення спірної прибудови до експлуатації в установленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-159 цс 15.

На підставі вказаного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Новоайдарського району Луганської області про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В. Б. Мартинюк