Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 759/8747/15

провадження № 61-14085 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк»;

представник позивача - Петренко Світлана Василівна;

відповідач - ОСОБА_1 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Слободянюк С. В., Корчевного Г. В., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що23 січня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 9 241 Євро 50 центів зі сплатою відсотків згідно умов договору строком до 23 січня 2012 року.

Позичальник належним чином умови кредитного договору не виконувала, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 20 травня 2015 року складала 28 968 Євро 25 центів, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 6 237 Євро 68 центів, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 4 031 Євро 67 центів, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 427 Євро 02 центи, пеня у розмірі 18 271 Євро 88 центів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2011 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволено і в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 січня 2007 року у розмірі 8 503 Євро 74 центи звернуто стягнення предмет застави - автомобіль «Шкода Октавія», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк». Банк зазначав, що сума, отримана після продажу вказаного майна, виявилася недостатньою для повного погашення кредитної заборгованості, у зв?язку із чим банк звернувся до суду з позовом до позичальника.

Банк вважав, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки продаж вказаного вище автомобіля тривав значний проміжок часу, заставний автомобіль було продано лише на початку 2015 року і саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 20 травня 2015 року складала 28 968 Євро 25 центів, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 6 237 Євро 68 центів, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 4 031 Євро 67 центів, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 427 Євро 02 центи, пеня у розмірі 18 271 Євро 88 центів; а також понесені банком судові витрати.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у складі судді Чалої А. П. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином зобов?язання за кредитним договором не виконувала, унаслідок чого виникла заборгованість. Проте банк звернувся з позовом до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявила відповідач, оскільки кредит надавався позичальнику строком до 23 січня 2012 року, тобто з 24 січня 2012 року банк мав можливість дізнатися про порушення своїх прав та не виконання договірних умов відповідачем, а тому саме з цього часу почав свій перебіг трирічний строк позовної давності, який сплив 24 січня 2015 року. Однак із даним позовом банк звернувся до суду 03 червня 2015 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 січня 2007 року в сумі 28 968 Євро 25 центів, що станом на 20 травня 2015 року за курсом Національного банку України становило 688 285 грн 62 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором. Суд вважав, що при укладанні кредитного договору сторонами було обумовлено строк його дії до повного виконання, а тому підстав для відмови у позові у зв?язку зі спливом строку позовної давності немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2016 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 759/8747/15 із Святошинського районного суду м. Києва.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що строк дії укладеного між сторонами договору визначений періодом з 23 січня 2007 року по 23 січня 2012 року, а посилання апеляційного суду на те, що строк дії договору визначено до повного виконання зобов?язань, безпідставні, оскільки зазначене суперечить вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками місяцями, тижнями, днями або годинами, а строк дії кредитного договору визначено до 23 січня 2012 року. Вважала обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що з 24 січня 2012 року у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право для звернення до суду за захистом порушеного цивільного права, який сплив 24 січня 2015 року, а банк звернувся до суду із позовом у червні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

23 січня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 9 241 Євро 50 центів зі сплатою відсотків згідно умов договору строком до 23 січня 2012 року.

Позичальник належним чином умови кредитного договору не виконувала, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 20 травня 2015 року складала 28 968 Євро 25 центів, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 6 237 Євро 68 центів, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 4 031 Євро 67 центів, заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 427 Євро 02 центи, пеня у розмірі 18 271 Євро 88 центів.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2011 року, що набрало законної сили 15 серпня 2011 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задоволено і у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 січня 2007 року у розмірі 8 503 Євро 74 центи звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «Шкода Октавія», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належав на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 45).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Застосовуючи наведені норми права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Встановлено, що ОСОБА_1 до суду першої інстанції заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 51-55).

Судом також встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2011 року у справі № 2-3376/11, що набрало законної сили 15 серпня 2011 року, було задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, яке як зазначав банк було виконано. Із вказаного рішення суду встановити складові суми боргу встановити неможливо, при розгляді цієї справи банком таких доказів також не надано.

Вирішуючи питання про стягнення кредитної заборгованості, нарахованої банком до спливу строку дії кредитного договору, колегія суддів виходить з того, що, пред?явивши позов до позичальника про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й набув права протягом трьох років пред`явити позов до боржника про стягнення решти кредитної заборгованості, визначеної у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2011 року у справі № 2-3376/11, у разі, якщо вартості предмету застави виявилось недостатньо для погашення суми кредитної заборгованості, проте з позовом до суду банк звернувся у червні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відтак, у задоволенні цих вимог банку слід відмовити у зв?язку з пропуском банку строку позовної давності.

При цьому право банку нараховувати проценти та пеню припинилось із закінченням строку кредитування після пред?явлення вимоги про дострокове стягнення кредитних коштів.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи викладене, вимоги банку про стягнення процентів і пені, нарахованих після спливу строку кредитування, тобто після пред?явлення вимоги про дострокове стягнення кредитних коштів, є необґрунтованими і у задоволенні цих вимог слід відмовити за безпідставністю.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з цим із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 4 384 грн 80 коп. на відшкодування судового збору, сплаченого нею за подання касаційної скарги.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4 384 грн (чотири тисячі триста вісімдесят чотири) гривні 80 копійок на відшкодування судового збору, сплаченого нею за подання касаційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович