ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Абрамов П.С., Прядкіна О.В.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 04 грудня 2018 року (час ухвалення судового рішення з 16:22:03 год. по 16:32:44 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення - 14 грудня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права спільної часткової власності на квартиру.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири №102 в будинку №5 по Кварталу №297 в м.Кременчуці; стягнути з ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 01 квітня 2008 року, засвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 5932, їй та ОСОБА_3 належить на праві власності квартира №102 в будинку №5 по Кварталу №297 в м.Кременчуці без визначення часток і після розірвання шлюбу з відповідачем у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо користування вказаним майном, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом, просив ухвалити рішення, яким припинити право спільної сумісної власності на квартиру №102 в будинку №5 по Кварталу №297 в м.Кременчуці; визнати за ним право власності на 6/7 частин квартири № 102 в будинку №5 по Кварталу № 297 в м.Кременчуці загальною вартістю 431848 грн. без проведення реального виділу частки; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/7 частину квартири № 102 в будинку № 5 по кварталу № 297 в м. Кременчуці загальною вартістю 71975 грн. без проведення реального виділу частки; стягнути судові витрати.

В обґрунтування вимог зустрічного позову посилався на те, що під час шлюбу з ОСОБА_2 ними придбано квартиру № 102 в будинку № 5 по кварталу № 297 в м.Кременчуці переважно за рахунок коштів, наданих йому ВАТ (нині - ПАТ) «Укртранснафта» на підставі договору безвідсоткової позики. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань за договором позики 24 червня 2007 року між ним та ВАТ «Укртранснафта» було укладено договір іпотеки, предметом якого є спірна квартира. Після припинення шлюбних відносин у січні 2012 року він самостійно продовжує виплачувати кошти у повернення позики.

Ухвалою Автозаводського районного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року вказані позови обєднано в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2016 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру № 102 у будинку № 5 у Кварталі № 297 у м. Кременчуці.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/7 частину квартири № 102 у будинку № 5 у кварталі № 297 у м. Кременчуці.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 6/7 частин квартири № 102 у будинку № 5 у кварталі № 297 у м. Кременчуці.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 282,86 грн. у часткове повернення сплаченої вартості проведеної судової будівельно-технічної експертизи.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 в іншій частині вимог.

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_2 в іншій частині вимог(т.2 а.с.38-40).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частини спільного майна подружжя задоволено.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру, визнання права спільної часткової власності на квартиру задоволено частково.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на квартиру №102 у будинку №5 у Кварталі №297 у м.Кременчуці.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири №102 у будинку № 5 у Кварталі № 297 у м. Кременчуці.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири 102 у будинку № 5 у кварталі № 297 у м. Кременчуці..

Вирішено питання судових витрат(т.2 а.с.105-112).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року вказані судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.140-144).

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 04 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволені частково.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру № 102 в будинку № 5 у Кварталі 297 у м.Кременчуці.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/7 частину квартири № 102 в будинку № 5 у Кварталі № 297 у м.Кременчуці.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 6/7 частин квартири № 102 у будинку № 5 у Кварталі № 297 у м.Кременчуці.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 282 грн. 86 коп. у часткове повернення сплаченої вартості проведеної судової будівельно технічної експертизи.

Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_3 в іншій частині позовних вимог.

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_2 в іншій частині позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири № 102, що в будинку №5 по Кварталу 297 в м.Кременчуці Полтавської області. Стягнути з відповідача ОСОБА_3 сплачений судовий збір на користь ОСОБА_2 Позов ОСОБА_3 задовольнити частково, визнавши за ним право власності на Ѕ частину квартири № 102 що в будинку № 5 по Кварталу 297 в м.Кременчуці Полтавської області, в іншій частині позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 стверджує, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку обставинам щодо походження коштів, за які була придбана спірна квартира, а також неправильно застосував норми матеріального права (Сімейного Кодексу України), якими врегульовані спірні правовідносини.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2003 року до 12 листопада 2013 року(т.1 а.с.8).

Фактично сторони припинили шлюбні відносини з січня 2012 року.

31 жовтня 2007 року ОСОБА_3 подано заяву начальнику КРНУ ПАТ «Укртраснафта» про надання безвідсоткової позики для придбання житла (т.1 а.с.75).

09 грудня 2007 року ОСОБА_2 подано заяву начальнику КРНУ ПАТ «Укртраснафта», якою остання надала згоду на погашення наданої її чоловіку ОСОБА_3 цільової безстрокової довгострокової позики на придбання житла із сукупного доходу сімї (т.1 а.с.78).

29 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ (нині - ПАТ) «Укртраснафта» укладено договір № 3062-8/034-00 про безвідсоткову позику, за яким позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 250 000 грн. з метою покращення житлових умов позичальника, строком на двадцять років. Кошти за позикою були перераховані 12 лютого 2008 року на рахунок позичальника, відкритого в АКБ «Індустріалбанк» (т.1 а.с.52-53, 82).

Згідно договору купівлі-продажу від 01 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 5932, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, ціна (вартість) квартири між сторонами договору визначена у розмірі 251 369 грн. (т.1 а.с.47-48).

У цей же день приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_4 посвідчена заява ОСОБА_6, якою вона надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти (т.1 а.с.7).

Відповідно витягу з Державного реєстру правочинів право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності 09 квітня 2008 року згідно рішення реєстратора КП «Кременчуцьке МБТІ» від цього ж числа, номер запису: 56 в книзі: 5 (т.1 а.с.49).

24 червня 2008 року між ВАТ «Укртранснафта» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3, як іпотекодавець, передав в іпотеку ВАТ «Укртранснафта», як іпотекодержателю, спірну квартиру у забезпечення виконання зобовязань за договором безвідсоткової позики № 3062-8034-00 від 29 грудня 2007 року (т.1 а.с.56).

Згідно довідки філії «ПДМН» ПАТ «Укртранснафта» № 91-19/524 від 25 січня 2016 року ОСОБА_3 за період з квітня 2008 року по січень 2012 року погашено позики на суму 37 082 грн. 89 коп., підприємством за свій рахунок у пільговому порядку погашено 93 130 грн. позики ( у лютому 2009 року і у березні 2011 року) і сплачено податок з доходів фізичних осіб у сумі 16 434 грн. 70 коп. За станом на 01січня 2016 року заборгованість за договором позики становила 89 370 грн. 44 коп. (т.1 а.с.60).

Згідно довідки філії «ПДМН» ПАТ «Укртранснафта» № 91-19/1254 від 23 лютого 2016 року сума заборгованості гр.ОСОБА_3 згідно Договору безвідсоткової позики №3062-8/034-00 від 29.12.2007 року станом на 01.02.2016 року становила 88745,44 грн. (т.1 а.с.86).

Згідно довідки філії «ПДМН» ПАТ «Укртранснафта» № 91-19/2437 від 11 квітня 2016 року ОСОБА_3 почав погашення позики в березні 2008 року шляхом утримання із заробітної плати. За період з 01.03.2008 року по 31.03.2016 року працівником було погашено позику в сумі 69374, 56 грн. За вищезазначений період згідно «Положення «Про порядок надання цільових безвідсоткових позик працівникам ВАТ «Укртранснафта» підприємство погасило (пільгове погашення) 93130 грн. На суму пільгового погашення за рахунок підприємства ОСОБА_3 сплачено податок з доходів фізичних осіб в сумі 16434, 70 грн. З таблиці розрахунків, яка наведена у довідці, слідує, що із заробітної плати ОСОБА_3 у рахунок погашення заборгованості за позикою за період з лютого 2012 року по березень 2015 року включно відраховано 31 250 грн. (по 625 грн. щомісячно). Станом на 01.04.2016 року залишок довгострокової позики, що належить до погашення ОСОБА_3 становить 87495, 44 грн. (т.1 а.с.170-171).

Відповідно до ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в звязку з якими скасовано судові рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Аналогічна норма була закріплена у ч.4 ст.338 ЦПК України 2004 року.

Скасовуючи судові рішення у справі та направляючи справу на новий розгляду до суду першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 01 березня 2017 року (т.2 а.с.140-144) зазначила, що суд першої інстанції неналежним чином вирішив питання про склад осіб, які беруть участь у справі, а саме не залучив до участі у справі ВАТ «Укртранснафта», чиїх прав та інтересів стосується спір.

Окрім того, судом касаційної інстанції зазначено, що суди не встановили, за рахунок кого із подружжя здійснювалося погашення спільного боргу, яка частина коштів за позикою виплачена під час шлюбу, а яка після припинення шлюбних відносин, яка частина боргу залишилася несплаченою. Суди не взяли до уваги, що ОСОБА_2 дала згоду на укладення договору позики і прийняла на себе зобовязання проводити її погашення за рахунок спільних коштів.

На виконання указівок суду касаційної інстанції суд першої інстанції при новому розгляді справи своєю ухвалою від 14 квітня 2017 року (т.2 а.с.147) повторно залучив до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог ПАТ «Укртранснафта».

Вперше ПАТ «Укртранснафта» залучено до участі у справі в якості третьої особи ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука від 10 лютого 2016 року (т.1 а.с.64).

Судом першої інстанції при новому розгляді справи на підставі належним чином оцінених допустимих і належних доказів встановлено, що спірна квартира придбана сторонами за 251 369 грн., з яких 16 620 грн. 45 коп. це особисті кошти ОСОБА_2

За рахунок спільних коштів у період до фактичного припинення шлюбних відносин погашено заборгованості за позикою на суму 38 124 грн. 56 коп.

Загальна сума коштів, які внесені ОСОБА_2 на придбання квартири (її особисті кошти + половина спільних коштів, сплачених у погашення позики), становить 35 682 грн. 73 коп. (16 620,45+38 124,56 : 2).

Після фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 особистих коштів у погашення заборгованості за позикою не сплачувала.

З січня 2012 року погашення позики відбувається за рахунок особистих коштів ОСОБА_3

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була набута подружжям за рахунок коштів, отриманих ОСОБА_3 у позику та частково за кошти, що належали особисто ОСОБА_2, розмір коштів, внесених останньою за придбання квартири, і коштів, сплачених у рахунок погашення заборгованості за позикою, відповідає 1/7 частині вартості квартири.

На виконання указівок суду касаційної інстанції апеляційним судом у ПАТ «Укртранснафта» витребувано довідку№91-19-00/1146 від 14 березня 2019 року, згідно якої у період з березня 2008 року по лютий 2019 року за рахунок заробітної плати ОСОБА_3 погашено позику у сумі 91 249 грн. коп.. За період з лютого 2012 року (з часу фактичного припинення шлюбних відносин) по лютий 2019 року із заробітної плати ОСОБА_3 утримано в рахунок погашення позики 52 125 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Спірні правовідносини врегульовані нормами ОСОБА_5 восьмої СК України.

Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною другою ст.61 СК України встановлено, що обєктами права спільної сумісної власності подружжя є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 3 статті 61 СК України).

Також статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Аналізуючи наведені норми права, апеляційний суд робить висновок, що майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини, якщо таке майно використане в інтересах сімї, при цьому за відсутності обставин, визначених ст.70 СК України, частки подружжя у такому майні є рівними.

У справі, яка розглядається, сторонами не заперечується, що спірна квартира придбана під час перебування у шлюбі за рахунок коштів, які отримані чоловіком у позику, тобто за спільні кошти (ч.3 ст.61 СК України), часткове погашення позики (до фактичного припинення шлюбних відносин) відбувалося також за спільні кошти відрахування із заробітної плати чоловіка (ч.2 ст.61 СК України). Отже, спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін спору, оскільки придбана за спільні кошти, і їхні частки у праві власності є рівними, так як відсутні юридичні факти, передбачені ст.70 СК України.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року (справа № 2/728/331/16, провадження № 61-2499св18), яка відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України має бути врахована судом при розгляді справи.

Як вбачається з обох позовів предметом спору (матеріально-правова вимога) у цій справі є визначення часток подружжя у праві спільної власності на квартиру і припинення права спільної сумісної власності. Жодною із сторін не заявлена вимога про стягнення з іншої сторони частини коштів, внесених у рахунок виконання спільного зобовязання з погашення заборгованості за позикою, яка отримана для придбання спільного майна або ж коштів у рахунок вартості частки у спільному майні.

Отже, для правильного вирішення цього спору не має істотного правового значення питання про те, хто із сторін, у якому обсязі здійснював погашення заборгованості після фактичного припинення шлюбних відносин та яка частина боргу залишилася несплаченою.

У справі №6-486цс16, розглянутій Верховним Судом України (постанова від 27 квітня 2016 року) і на яку зроблено посилання в ухвалі ВССУ від 01 березня 2017 року, був відмінний предмет спору: заявлена вимога про стягнення половини вартості придбаного у кредит автомобіля, який був відчужений одним із подружжя без згоди іншого. Скасовуючи судові рішення у справі, Верховний Суд України зазначив таке: «Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки 1/2 частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном, а відповідачка розпорядилася ним на власний розсуд без письмової згоди позивача, а тому позивач має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу.

Однак, судами не було взято до уваги, що праву на спільну сумісну власність грошових коштів, отриманих внаслідок реалізації автомобіля, кореспондується боргове зобовязання повернення кредитних коштів, отриманих на придбання спірного транспортного засобу.

Для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились відповідачкою її особисті кошти в рахунок погашення кредитного зобовязання, чи не зміниться розмір компенсації внаслідок відчуження спільного сумісного майна внаслідок врахування внесених у рахунок виконання спільного боргу іншим із подружжя особистих коштів».

Суд першої інстанції наведеного не врахував, у звязку з чим зробив хибні висновки по суті спору.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_2 та про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Тобто, з урахуванням рівності часток сторін у праві власності на квартиру (по 1/2 частині кожному), судовий збір, який підлягає сплаті за розгляд справи у суді першої інстанції становив 2 513, 69 грн. з кожного (1% від 251 369 /2).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, подаючи позовну заяву до суду, сплатила 243 +1 256,85 = 1 279,85 грн. (т.1 а.с.1,18).

Тобто, ОСОБА_2 недоплачено 2 513,69 1 279,85 = 1 233 грн. 84 коп. судового збору за подачу позову до суду.

При апеляційному оскарженні вказаного рішення до сплати скаржником підлягала сума в розмірі 2 513,69 х 150% = 3 770,54 грн.

Сплачено ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги 1 152 грн. 60 коп. (т.2 а.с.235), тобто за подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 недоплачено 3 770,54 1152,60 = 2 617,94 грн. судового збору.

Позовні вимоги ОСОБА_2 як і апеляційна скарга задоволені в повному обсязі, таким чином вона має право на стягнення із іншої сторони, понесені нею витрати у розмірі (1279,85+1152, 60) = 2 432,45 грн.

Оскільки ОСОБА_2 недоплачено 1 233,84 +2617,94= 3 851,78 грн. за подачу позову та апеляційної скарги, то з ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь держави 3 851,78 грн. судового збору.

ОСОБА_3 за вимогами зустрічного позову сплачено 4 318,50 грн. судового збору (т.2 а.с.1).

Під час розгляду справи по суті ОСОБА_3 поніс витрати у розмірі 1 980 грн. за проведення експертизи (т.2 а.с.16).

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Згідно п.36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Таким чином, ОСОБА_3 має право на стягнення з іншої сторони 4 318,50 + 1 980 = 6 298,50/2 = 3 149,25 грн. судових витрат.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобовязати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обовязку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Оскільки з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 3 149,25 коп., а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 432,45 грн., то, враховуючи ч.10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути різницю судових витрат, покладених на обидві сторони в розмірі 3 149,25 2 432,45 = 716,80 грн., а також звільнити ОСОБА_3 від обовязку сплачувати ОСОБА_7 частину судового збору.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 04 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті спору.

Позов ОСОБА_2 задовольнити, зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на квартиру №102 у будинку №5 у Кварталі №297 у м.Кременчуці.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири №102 у будинку № 5 у Кварталі № 297 у м. Кременчуці.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири 102 у будинку № 5 у кварталі № 297 у м. Кременчуці..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 716 грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 3 631 грн. 78 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 26 березня 2019 року

Головуючий О. А.Лобов

Судді: П.С.Абрамов

ОСОБА_8

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов