Постанова

Іменем України

22 березня 2019 року

м. Київ

справа № 487/2727/17

провадження № 61-15223св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЛеськоА. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргоюдержавного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач працював на посаді контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України». Наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту Козонак В. М. від

24 квітня 2017 року № 241/о його звільнено з вищевказаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, за скороченням чисельності штату. Підставою для звільнення указано наказ начальника Адміністрації «Про внесення змін до штатного розпису» № 30 від 17 січня 2017 року. Зазначав, що його звільнення є незаконним, оскільки об'єктивних причин для скорочення штату не існувало, відповідачем не було дотримано умов колективного договору щодо своєчасного повідомлення профспілки про заплановані звільнення, не проведені обов'язкові консультацій із профспілкою про заходи щодо запобігання звільнення чи зведення їх кількості до мінімуму. До того ж, відповідач звільнив його без отримання попередньої згоди на це профспілкової організації, а також не дотримався порядку вивільнення, передбаченого статтею 49-2 КЗпП України.

З урахуванням викладеного позивач просив поновити його на посаді старшого контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від

08 лютого 2018 року, позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді старшого контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму з 24 лютого

2017 року.

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30786,08 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Судові рішення мотивовані тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки йому не було запропоновано всі вакантні посади, які з'явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення, та без попередньої згоди профспілкової організації на його звільнення. При цьому на запит суду профспілковою організацією надано обґрунтований висновок про відмову у наданні згоди на звільнення позивача.

У березні 2018 року ДП «Адміністрація морських портів України» подало касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем належно виконані вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки йому було запропоновано усі вакантні на підприємстві посади, від яких він відмовився. Матеріали справи не містять інформації, яка б підтверджувала членство позивача у виборному органі профспілки, крім того позивач в позовній заяві не посилається на порушення гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів. Рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору належним чином не аргументоване, не містить посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.

ДП «Адміністрація морських портів України» є неналежним відповідачем у справі, оскільки зобов'язання перед позивачем виникли саме у ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту).

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, щопозивач ОСОБА_4 працював в ДП «Миколаївський морський торговельний порт», а з 13 червня 2013 року у зв'язку з реорганізацією державних підприємств морського транспорту та утворенням ДП «Адміністрація морських портів України» - прийнятий за переведенням у Миколаївську філію даного підприємства - Адміністрація Миколаївського морського порту - на посаду контролера (вочмен) групи вочменської охорони ВОХОР. З 21 березня 2014 року ОСОБА_4 переведено на посаду контролера (вочмен) групи вочменської охорони загону загальної охорони служби морської безпеки, з

17 грудня 2015 року - на посаду старшого контролера команди охорони загону загальної охорони служби морської безпеки, а з 23 серпня 2016 року - на посаду контролера команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму.

Наказом т.в.о. начальника адміністрації Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» Єременко С. М. від 17 січня 2017 року № 30 «Про внесення змін до штатного розпису» з 23 березня 2017 року скорочено зі штатного розпису Служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони команди охорони: 4 од. начальників команди, 4 од. заступників начальника команди, 12 од. старших контролерів, 46 од. контролерів, у тому числі і посаду, що обіймає позивач. (а. с. 68).

22 лютого 2017 року позивача було попереджено про скорочення зі шатного розпису посади, яку він займає, та про наступне звільнення (розірвання трудового договору) за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП

України (а. с. 40).

Того ж дня позивачу були запропоновані вакантні посади в Адміністрації Миколаївського морського порту, від яких він відмовився (а. с. 41).

Наказом начальника адміністрації Миколаївського морського порту від 24 квітня 2017 року №241/о ОСОБА_4 було звільнено з 24 квітня 2017 року з посади старшого контролера команди охорони Загону загальної охорони Служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України за скороченням штату, відповідно до наказу начальника адміністрації від 17 січня 2017 року №30 «Про внесення змін до штатного розпису» (а. с. 54).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП Українивизначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Отже, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Встановивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів ДП «Адміністрація морських портів України», суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги щодо дотримання відповідачем положень статті

49-2 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки, у наданих актах відмови в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій у ДП «Адміністрація морських портів України» не зазначено, з якими саме вакансіями відповідач мав намір ознайомити позивача.

Крім того, судами встановлено, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, однак відповідач не звертався до профспілкової організації з письмовим поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суд першої інстанції на виконання вимог частини дев'ятої статті 43 КЗпП України звернувся до виборного органу первинної профспілкової організації із запитом про надання згоди на звільнення ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

З аналізу частини сьомої статті 43 та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскількинеобґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення профспілки виключає можливість виникнення цього права, суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, така обґрунтованість повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Суд апеляційної інстанцій надав належну правову оцінку посиланням відповідача на необґрунтованість рішення профспілкової організації про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, зазначивши, що вони спростовуються наявним у матеріалах справи витягом з протоколу засідання профкому від

31 серпня 2017 року № 9/109, який містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення позивача, що відповідає положенням частини сьомої статті 43 КЗпП України та частині шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій тверджень відповідача про те, що ДП «Адміністрація морських портів України»не може бути належним відповідачем у справі, оскільки Миколаївська філія ДП «Адміністрація морських портів України» є відокремленим підрозділом підприємства, якому надано право укладення трудових договорів з працівниками філії є безпідставними, оскільки згідно пунктів 3.1, 3.4 Положення про Миколаївську філію ДП «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від

18 квітня 2014 року, філія є відокремленим підрозділом підприємства, не має статусу юридичної особи, дії вчиняються філією від імені підприємства, яке в свою чергу несе відповідальність за всіма зобов'язаннями філії, включаючи виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника в разі його незаконного звільнення.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С.П. Штелик