Провадження № 2/750/379/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2019 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

Головуючого судді Требух Н.В.,

із секретарем судового засідання Будаш М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №750/13032/18

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про виселення та стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг

за участі позивача, його представника адвоката ОСОБА_3, відповідача,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення з квартири АДРЕСА_1, оскільки останній систематично порушує правила співжиття, зловживає спиртними напоями, за комунальні послуги не сплачує, також просить стягнути з нього половину витрат, понесених на сплату за житлово-комунальні послуги за період з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року в сумі 12863,91 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_2, в квартирі також зареєстрований та проживає її син відповідач ОСОБА_2 та проживає без реєстрації її цивільний чоловік ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_2 створює нестерпні умови для спільного проживання, зловживає спиртними напоями та не сплачує за комунальні послуги. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач просить про задоволення позову на підставі ст. 116, 157 ЖК України. Відповідач проти задоволення позову заперечував, відзив не надав.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява.

Відповідач проти задоволення позову заперечував.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, від 21.11.2018 року № 5883, в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2.

Отже, відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК Української РСР, відповідач ОСОБА_2 належить до членів сімї власника спірної квартири ОСОБА_1

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач систематично порушує правила співжиття, зловживає спиртними напоями, часто влаштовує сварки та навіть бійки, погрожує фізичною розправою, не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує за комунальні послуги, псує майно.

Відповідно до ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалам перевірок№16393, 8956, 1827, 19191 та матеріалам адміністративної справи №750/3866/18 позивач неодноразово зверталась до органів національної поліції з приводу поведінки ОСОБА_2, однак жодного заходу запобігання до ОСОБА_2 не вживалось, доказів того, що відповідач псує майно та зловживає спиртними напоями також позивачем не надано.

Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (частина перша статті 116 ЖК УРСР).

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК УРСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Закон встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні житлового приміщення, наявність фактів про те, що ці дії носили систематичний характер, а до винного в цьому були застосовані заходи попередження і суспільного впливу, які виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції, прокуратури, суду, громадських організацій). Передбачається, що руйнування або псування здійснювалися з вини наймача.

Виселенню підлягають лише конкретно винні в цьому особи наймач даного приміщення чи хто-небудь із членів його сім'ї, що спільно проживають з ним.

Протиправна винна поведінка це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Як розяснено у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельного кооперативу, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Отже, суд не знаходить підстав для задоволення позову щодо виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житла.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача половину витрат на утримання житла суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що за комунальні послуги та утримання житла за період з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року на підстави виписаних рахунків сплачував позивач, що підтверджується квитанція про оплату за надані послуги з газопостачання, водопостачання та водовідведення, централізованого опалення та водо нагрівання, електропостачання, утримання будинків та прибудинкової території, послуги телебачення. Загалом за надані послуги за вказаний період було сплачено позивачем 25727 грн. 83 коп.

Відповідно до ст..ст.66,67,68,162 ЖК УРСР наймач (власник) квартири зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно ст..156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

В судовому засіданні відповідач зазначив, що він надавав кошти на оплату комунальних послуг, однак відповідні докази до суду не надав.

Звертаючись з позовом до суду щодо стягнення з відповідача на її користь понесених витрат на оплату послуг у тримання житла та комунальних послуг, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь Ѕ частину понесених витрат. Однак, при розгляді справи в суді було встановлено, що в квартирі АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_1, крім зареєстрованих осіб ( ОСОБА_1, ОСОБА_2О.) без реєстрації проживає протягом останніх 10 років ОСОБА_4, який також користується житловою площею та комунальними послугами нарівні з позивачем та відповідачем. Вказаний факт підтверджено позивачем в судовому засіданні.

Згідно ст..544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Отже, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 1/3 частину понесених витрат на утримання житла та комунальні послуги за період з жовтня 2015 року по жовтень 2018 року, а саме 25727,83 грн. : 3 = 8575 грн. 94 коп.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст..141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 280, 281, 284, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8575 грн. 94 коп. у відшкодування сплачених коштів на оплату житлово-комунальних послуг та 704 грн. 80 коп. на відшкодування судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2).

Повне рішення виготовлено 28.03.2019 року.

Суддя Н.В.Требух