П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 червня 2019 року

м. Київ

справа № 500/3947/13-ц

провадження № 61-1328св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В.М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А.,Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6

відповідачі - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року в складі судді Жигуліна С. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року в складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути та не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 387,2 м2 на АДРЕСА_1 шляхом знесення за власний рахунок прибудови до частини будинку, яка належить ОСОБА_5 ; установити порядок користування цією земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачі являються співвласниками 11/20 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці 387,2 м2. Співвласником 9/20 частин являється ОСОБА_5 , яка користується цим будинком разом із ОСОБА_4 .

Позивачі зазначають що без їх згоди відповідачі знесли хвіртку загального користування та перенесли її у двір, побудували на місті цієї хвіртки прибудову до своєї частини будинку, через що зменшився прохід з вулиці до двору, чим порушили законні права та інтереси позивачів.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року, у задоволенні позовних вимог про знесення прибудови та внутрішнього дворового паркану відмовлено. Встановлено порядок користування земельною ділянкою за висновком експерта № 27/16-2014 від 16 вересня 2014 року. У користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , які є співвласниками 11/20 часток житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами на АДРЕСА_1 , виділено земельну ділянку площею 217,25 м2. У користування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є власниками 9/20 будинку, виділено земельну ділянку 177,75 м2 з виїздом на вул. Пушкіна , зовнішні межі якої визначаються за наведеними в таблиці 1 координатами поворотних точок відносно пунктів геодезичної мережі в системі координат 1963 року та графічно зображеному у додатку № 2.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо знесення самочинної прибудови та шиферного паркану, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності доказів порушення прав та інтересів позивачів. Встановлюючи порядок користування земельною ділянкою районний суд, керуючись висновками експертизи, визначив варіант, максимально наближений до реального користування сторонами господарсько-побутовими спорудами та переобладнаннями.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У поданій до Верховного Суду касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 просять скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року та ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме: зобов`язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні позивачами земельною ділянкою шляхом знесення прибудови та внутрішнього дворового паркану.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно не застосовані до спірних відносин положення статей 391, 396 ЦК України, 103 ЗК України з урахуванням положень статті 376 ЦК України, оскільки самочинне будівництво порушує права позивачів у користуванні належної їм на праві власності земельної ділянки. Заявники також зазначають, що при встановленні права користування земельною ділянкою суди без жодних аргументів відхилили висновки експертиз від 14 квітня 2014 року та від 14 серпня 2015 року, не взяли до уваги, що той варіант поділу, який визначив суд, не просила жодна із сторін та залишив на земельній ділянці позивачів майно, яке належить відповідачам. Крім того, абсолютно безпідставно дійшов висновку, що між сторонами був установлений порядок користування земельною ділянкою.

Доводи інших учасників справи.

Інші учасники справи не скористались наданим їм правом на подання відзиву.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 являються співвласниками домоволодіння на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на праві спільної власності належить 11/20 частин, а ОСОБА_5 - інші 9/20 частин домоволодіння.

За будинком АДРЕСА_1 зареєстровано земельну ділянку площею 387,2 м2.

Висновком експерта № 27/16-2014 року від 16 вересня 2014 року встановлено що між співвласниками існує порядок користування земельною ділянкою який визначається лінією міжквартирної стіни та лінією огорожі № 5; частина земельної ділянки з виїздом на вул. Пушкіна перебуває у спільному користування співвласників.

Суди також установили, що частки сторін в житловому будинку з господарсько-побутовими спорудами за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 387,2 кв.м сторони не оспорюють, з урахуванням чого позивачі володіють 11/20 частками, а відповідачі 9/20 частками.

Довідкою за № 01/11-7817 інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 12 вересня 2013 року визначено, що відповідачами виконані роботи з реконструкції належної частини житлового будинку у вигляді прибудови розмірами 6,25х4,25 м. без права на їх виконання, що є порушенням ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Фактично предметом спору є користування сторонами земельною ділянкою, де на межі бетонованої доріжки, якою користуються позивачі, відповідачами встановлено паркан з шиферу.

Разом із тим суди установили, що існуючою межею між частинами будинку є місце, де встановлений шиферний паркан. За висновками експертів відповідачем збудовано прибудову розмірами 6,25х4,25 м до належних їм 9/20 часток житлового будинку й сама прибудова не порушує вказану межу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи обох касаційних скарг, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно із статтею 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у вказаній редакції у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України цієї редакції необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій

статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 4 ЦПК України передбачає право на звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У справі, яка переглядається, суди, встановивши, що відповідачі здійснили самочинну прибудову до належної їм частки домоволодіння на земельній ділянці, яка належить Ізмаїльській міській раді, виходили з того, що з урахуванням порядку користування земельною ділянкою, який склався, позивачі не довели, що таке будівництво здійснює їм перешкоди у користуванні належної їм частиною земельної ділянки.

При цьому, виходячи з того, що земельна ділянка за рішенням Ізмаїльської міської ради під домоволодінням становить 387,2 м2, з урахуванням розміру часток кожного із співвласників на нерухоме майно суди установили порядок користування земельною ділянкою, максимально наближений до реального розташування господарсько-побутових споруд та фактичного порядку, який вже склався.

Однак, з такими висновками погодитися не можна, як такими, що не відповідають нормам матеріального права щодо самочинного будівництва.

Суди установили, що самочинна прибудова не порушує прав позивачів та погодились з варіантом поділу земельної ділянки, який враховує місце розташування самочинної прибудови, її розміри та частину земельної ділянки під самочинною прибудовою як належну відповідачу.

Саме ці висновки суду не відповідають нормам матеріального права.

Крім того, заявляючи позов про знесення самочинної прибудови позивачі вказали на порушення своїх прав, однак суди не установили які саме їх права порушує ця прибудова.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції, а суд першої інстанції належним чином не встановив фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, а апеляційний суд не усунув належним чином недоліки судового рішення, ухвалені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими.

Таким чином, оскільки суди не встановили тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, постановлені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про знесення прибудови, з направленням в цій частині справи на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті судові рішення підлягають залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають в частині передачі на новий розгляд, а в частині - залишено без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про знесення прибудови, направити в цій частині справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08 грудня 2015 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров