Справа № 487/661/19
Провадження № 2/487/1052/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2019 року м. Миколаїв Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., за участі секретаря Ігнатьєва А.О., представника позивача ОСОБА_1 ,представника відповідача адвоката Киричука В.В.,представника третьої особи адвоката Гунько В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу №2/487/1052/19 за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та третьої особи на стороні позивача , яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

25.01.2019року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_1 (мати) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет забезпечення (застави) за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно.

В позові позивач вказала , що 01 червня 2011 року між її дідусем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А.

За умовами цього договору її дідусь , як позикодавець, надав відповідачу в позику 304 604 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу було еквівалентно 38080 доларів США, під умову повернення не пізніше 01 грудня 2011 року.

Відповідно до п.6 цього договору передбачалось, що вказаний договір укладається за домовленістю сторін з встановленням забезпечення квартирою АДРЕСА_1 , яка належить позичальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті, ОСОБА_2 ,як його онука , в інтересах якої діяла її законний представник мати- ОСОБА_1 - в порядку спадкування за законом прийняла спадщину, на 1/4 частку спадкового майна що залишилось після смерті ОСОБА_5 . Під час прийняття спадщини мати позивачки дізналась про існування договору позики та боргу по ньому на користь дідуся позивачки ОСОБА_5 . Враховуючи той факт, що доказів про повернення позики відповідач не надав, позивач просила, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_5 за договором позики, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , та визнати за нею право власності на ј частину квартири.

01.03.2019 року відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєва позовну заяву прийнято до розгляду та призначено до підготовчого засідання.

01.08.2019 року представник відповідача ОСОБА_6 надав до суду відзив на позовну заяву. В якій просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те , що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з цим позовом.

Відповідно до ухвали Заводського районного суду м.Миколаєвавід 01.08.2019 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_4 , дочку померлого ОСОБА_5 ,а також підготовче засідання по справі закрито та призначено цивільну справу до судового розгляду.

23.08.2019року представник третьої особи ОСОБА_4 адвокат Гунько В .С. надав до суду відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позов, посилаючись на положення ст.ст.1216 та 1218 ЦК України. А також вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності , оскільки на час прийняття спадщини , та на даний час позивачка є неповнолітньою.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та просила про їх задоволення у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності. Також зазначив, що відповідачем грошові кошти за договором позики повернуті у повному обсязі, але докази на підтвердження зазначених обставин він надати не може.

Представник третьої особи також просив про задоволення позову.

Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Як встановлено судом ,01 червня 2011 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А.

За умовами цього договору позикодавець, ОСОБА_5 надав ОСОБА_3 в позику 304 604 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу було еквівалентно 38080 доларів США, під умову повернення не пізніше 01 грудня 2011 року. Доказів повернення грошових коштів ОСОБА_5 відповідачем суду не надано.

Відповідно до п.6 цього договору якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу, за використання грошовими коштами та п`ять процентів річних від простроченої суми. Договір укладено за домовленістю сторін з встановленням забезпечення квартирою АДРЕСА_1 , яка належить позичальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом , виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу 31.05.2011 року за реєстровим №1487 та зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 01.06.2011 року. В разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, належних йому відповідно умов цього договору, до дня повернення позики.

Відповідно до п.7 вищезазначеного договору , в разі коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеного в пункті 4 цього договору строку, в тому числі при порушенні умов повернення позики частинами згідно цього ж пункту договору, а також при порушенні позичальником умов сплати позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в порядку і строки, передбачені чинним законодавством України.

Відповідно до п.8 договору, в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеного у пункті 4 цього договору строку право власності на вищезазначене нерухоме майно переходить до позикодавця.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті, ОСОБА_2 ,батько якої ОСОБА_7 (син ОСОБА_5 ) помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , як його ( ОСОБА_5 ) внучка , в інтересах якої діяла її законний представник мати- ОСОБА_1 - в порядку спадкування за законом прийняла спадщину, на частку спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим 26.01.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорною Л.В.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на частину вищевказаного нерухомого майна, оскільки ОСОБА_3 не виконав умови договору позики та не повернув грошові кошти, що отримані ним у борг.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 ЦК України (самочинне будівництво). У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218, 1220 Цивільного Кодексу України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що відкривається внаслідок смерті особи, і до складу спадщини входять усі права та обовязки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинились внаслідок його смерті. За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно статті 546,547ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою,порукою,гарантією,заставою,притриманням,завдатком,правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України«Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частини першої статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу`та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого заставою зобов`язання.

Договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу заставодержателю права власності на предмет застави у рахунок виконання основного зобов`язання; право заставодержателя від свого імені продати предмет застави будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу заставодержателю права власності на предмет застави в позасудовому порядку, так і надання заставодержателю права від свого імені продати предмет застави як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя чи застереження в договорі застави на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що положення Закону України «Про заставу» не містять можливості визнання права власності на предмет застави за заставодержателем за рішенням суду.

Заставодержатель може задовольнити забезпечену заставою вимогу шляхом набуття права власності на предмет застави. Правовою підставою для реєстрації права власності заставодержателя на майно, яке є предметом застави, є договір про задоволення вимог заставодержателя або відповідне застереження в договорі застави, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу заставодержателю права власності на предмет застави в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності заставодержателя на нерухоме майно, що є предметом застави, може бути оскаржене заставодавцем у суді.

Тобто для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Таким чином, передача заставодержателю права власності на предмет застави є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог заставодержателя шляхом визнання права власності на предмет застави - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України, положень Закону України «Про заставу» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього заставодержателем.

Пунктом 8 договору позики грошових коштів від 01.06.2011 року передбачено, що в разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеного у пункті 4 цього договору строку, право власності на вищевказане нерухоме майно переходить до позикодавця.

Умовами зазначеного договору не передбачено звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку шляхом визнання права власності, унаслідок чого відсутні правові підстави для звернення стягнення на предмет застави в обраний заставодержателем спосіб, оскільки такий спосіб захисту порушених прав є позасудовим способом захисту.

Отже, для реалізації заставодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку заставодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК Украни).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом договір застави підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки договір застави між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не укладався, з позовом до ОСОБА_3 а ні ОСОБА_5 , а ні позивач, як спадкоємець позикодавця про повернення грошових коштів не звертались, підстави для передачі спадкоємцям позикодавця права власності на нерухоме майно, відповідно до договору позики коштів від 01.06.2011 року відсутні.

За таких підстав в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_2 , в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя: Павлова Ж.П.