П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня2019 року м. Київ

Справа № 761/41392/17

Провадження: № 22-ц/824/4682/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар Глухенька М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року, постановлену під головуванням судді Волошина В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій незаконними, відшкодування коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом.

Ухвалою суду від 17 листопада 2017року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

6 лютого 2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу у зв'язку з невиконанням вимог ухвали від 17 листопада 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 4 липня 2018 року ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 6 лютого 2018 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

13 липня 2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій незаконними, відшкодування коштів.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в іншому складі суду.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що позовна вимога про стягнення коштів не може вважатися адміністративно-правовою, оскільки задоволення позову у такий спосіб не передбачений статтею 245 КАС України. Також послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду України від 15 червня 2016 року у справі № 826/20410/14, відповідно до якого, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів. Крім того, на його думку, суд першої інстанції в порушення вимог цивільно-процесуального законодавства не направив йому копію ухвали від 6 лютого 2018 року про повернення позову, а копія оскаржуваної ухвали від 13 липня 2019 року була направлена йому лише у січні 2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та справу призначено до розгляду.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Клопотання про зупинення провадження у справі, яке надійшло на адресу суду 6 березня 2019 року залишено судом без задоволення, оскільки підстави, передбачені п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України, на які посилається заявник, відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшлависновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі суд першої інстанції виходив із того, що подана ОСОБА_1 позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З таким висновком суду в повній мірі погодитись не можна з огляду на наступне.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленогозаконом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку (частина шоста статті 26 Закону № 4452-VI).

Нормами статті 27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур'єр» або «Голос України».

Відповідно до частини першої статті 28 цього Закону Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону НБУ, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом № 4452-VI. Для виконання Фондом відповідних зобов'язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Аналогічну правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15, від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, від 3 жовтня 2018 року у справі № 367/2089/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 127/25132/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 750/788/18 та інших.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спір стосовно визнання незаконними дії ФГВФО щодо визнання недійсними правочинів - перерахування ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» коштів 19 травня 2016 року на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ «Банк «Михайлівський» з призначенням платежу «Повернення коштів згідно договору «980-024-000230875 від 29.042016 року та щодо невнесення ОСОБА_1 до реєстру вкладників неплатоспроможного банку «Михайлівський», за яким вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду та зобов'язання ФГВФО винести рішення про внесення змін до реєстру вкладників неплатоспроможного банку «Михайлівський», включивши до нього ОСОБА_1 є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого ч. 1 ст. 26 Закону № 4452-VI граничного розміру відшкодування за вкладами.

Однак, відмовляючи у відкритті провадження у даній справі також і в частині відшкодування коштів суд першої інстанції не врахував, що такі відносини між позивачем та відповідачем перебувають у цивільно-правовій площині.

Позовна вимога щодо стягнення грошових коштів у розмірі 150 000 грн. виникла з приводу виконання умов договору банківського вкладу, має приватноправовий характер без ознак публічно-правового, а тому підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

З урахування викладеного, ухвалаШевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 рокупідлягає скасуванню в частині відмови у відкритті провадження за позовними вимогами про стягнення з ФГВФО на користь ОСОБА_1 150000 грн. з направленням справи в частині цих вимог для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнитичастково.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року в частині відмови у відкритті провадження за позовними вимогами про стягнення коштів скасувати, справу в частині цих позовних вимог направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, а в решті ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

Д.Р. Гаращенко