КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 756/780/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/5362/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Ткаченко І.В.

за участю:

заявника: ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2, заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого 30 січня 2019 року в приміщенні суду під головуванням судді Майбоженко А.М., інформація про дату складання повного судового рішення відсутня,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із заявою, в якій просив у відповідності до вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» стосовно колишньої дружини ОСОБА_3, визначити наступні обмежувальні заходи: перебування в місці проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1; наближення на 500 м до місця проживання (перебування), навчання, інших місць частого відвідування постраждалою особою, а саме: будинок за адресою: м. Київ, пр.. Оболонський, 12; Комунальний заклад «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів -ліцей №157 Оболонського району м.Києва» за адресою: м.Київ, пр.Оболонський, 12-В; Комунальнальний заклад «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізовна школа І-ІІ ступенів - ліцей №157 Оболонського району м.Києва» за адресою: м.Київ, пр.Героїв Сталінграду, 23-А; Торговий центр «Дрім Таун» за адресою: м.Київ, пр.Оболонський, 1-Б; ТРЦ «Блокбастер» за адресою: м.Київ, пр.Степана Бандери, 34-В; ТРК «Плаза» за адресою: м.Київ, пр.Степана Бандери, 20-Б; Оболонська набережна; Парк «Муромець»; особисто і через третіх осіб розшукувати особу, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; ведення листування, телефонних переговорів з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказував, що він та заінтересована особа ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2010 року по 31 травня 2017 року. У шлюбі у них народився син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає з батьком та навчається у КП «НВК «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів - ліцей №157 Оболонського району м. Києва». Мати дитини не надає фінансової допомоги на утримання дитини, не цікавиться життям, здоров'ям та вихованням дитини. З грудня 2017 року по 17 січня 2019 року навіть не зустрічалась із сином веде аморальний спосіб життя, має, на думку заявника, психічні розлади, зловживає алкогольними напоями, що негативно впливає на розвиток дитини. Неодноразово ОСОБА_3 вчиняла крадіжки речей, документів та грошей заявника, після розірвання шлюбу заволоділа його грошовими коштами шляхом шахрайства. Про дані факти заявник повідомляв органи поліції, звертаючись з заявами про вчинення кримінальних правопорушень 21 грудня 2015 року, 12 березня 2018 року.

7 грудня 2015 року та 17 січня 2019 року ОСОБА_3 викрадала сина, останнього разу в навчальний день забрала його зі школи та вивезла в невідомому напрямку. Після цього дитина не відвідувала школу, шкільні гуртки та спортивні секції.

Такими діями заінтересована особа вчиняє економічне насильство щодо дитини, що включає заборону навчатись, ненадання коштів на утримання дитини.

Крім того вказує, що ОСОБА_3 застосовує до дитини фізичне насильство у вигляді незаконного позбавлення волі, забороняючи йому телефонувати батьку та повернутись до місця його проживання. Вказує також на те, що родичі ОСОБА_3 незаконно використовують працю дитини, утримують її в неналежних умовах, вживають систематично алкоголь на очах дитини.

Вважає, що дитина має проживати з ним, оскільки він може надати сину все необхідне для навчання, життя та забезпечення.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2, заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його заяви про видачу обмежувального припису у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з'ясуванні обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення заяви, при невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ухвалено із порушення норм права.

Зокрема вказує, що у період з середини грудня 2017 року по 17 січня 2019 року ОСОБА_3 не зустрічалась з ОСОБА_2, ухилялась від виконання обов'язків по утриманню дитини. Судом проігноровано відеоролики про взаємовідносини ОСОБА_1 та сина. Також вказує, що ОСОБА_3 веде аморальний спосіб життя , влаштовує сварки в присутності дитини, що на думку заявника пов'язане з психічними розладами, вживанням алкоголю та вживанням сильнодіючих лікарських засобів та інших хімічних сполук невідомого походження. Спостерігання вказаних обставин негативно впливає на розвиток сина.

Відзиву від заінтересованої особи до суду не надходило.

Заявник підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав викладених у ній.

Заінтересована особа в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень статті 372 ЦПК України, апеляційним судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб. Та рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року шлюб між ними розірвано.

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народився син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звертаючись до суду із даною заявою заявник вказував на те, що ОСОБА_3 вчиняє економічне насильство щодо спільного сина, що включає заборону навчатись, ненадання коштів на утримання дитини. Крім того вказує, що ОСОБА_3 застосовує до дитини фізичне насильство у вигляді незаконного позбавлення волі, забороняючи йому телефонувати батьку та повернутись до місця його проживання. Вказує також на те, що родичі ОСОБА_3 незаконно використовують працю дитини, утримують її в неналежних умовах, вживають систематично алкоголь на очах дитини.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 суд керувався Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», яким визначено, що особою, яка постраждала від домашнього насильства, є особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі, а кривдником - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Крім того, згідно з цим Законом обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Оскільки заявник не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3О, домашнього насильства щодо неповнолітнього сина, то підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису немає.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Судом під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Оскільки судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно малолітнього ОСОБА_2, а також ризиків настання насильства у майбутньому, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1

Як встановлено судом, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2017 року спір про місце проживання малолітньої дитини на час розгляду справи про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у сторін відсутній.

Отже, дійсно станом на 31 травня 2017 року у сторін відсутній був спір щодо визначення місця проживання спільного сина.

25 січня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Святошинського УП ГУНП в м. Києві з заявою про те, що 9 грудня 2017 року 12 год 30 хв. колишній чоловік ОСОБА_1 перебуваючи по вул.. Берковецькій, 6 в м. Києві, забрав спільного сина ОСОБА_2 та станом на день звернення із заявою дитину не повернув.

На підставі вищевказаної заяви 26 січня 2018 року Святошинським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві внесено запис до ЄРДР за номером кримінального провадження 0000688.

Так, у своїй апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що ОСОБА_3 з середини грудня 2017 року по 17 січня 2019 року не зустрічалась і не спілкувалась із сином ОСОБА_2, ухилялась від виконання обов'язків по утриманню дитини. Такі твердження скаржника апеляційним судом вважаються необґрунтованими оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання ОСОБА_3 покладених на неї обов'язків, зокрема щодо виховання та утримання спільного сина.

Також, ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_3 веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої, проте апеляційний суд не може прийняти такі твердження скаржника до уваги, оскільки надані, як на підставу підтвердження доводів, копії фотокарток не підтверджують вказані обставини, оскільки суду невідома їх автентичність.

Крім того, необхідно зауважити, що у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 вказав, що він до органів опіки та піклування щодо протиправної поведінки матері не звертався, бесіди з диною органами опіки не проводились.

Також, у апеляційній скарзі заявник вказував на те, що судом не досліджено відносини між ним та сином, проте апеляційний суд не може прийняти до уваги такі твердження, оскільки у даному провадженні не вирішується питання щодо взаємовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а питання про наявність або відсутність протиправної поведінки ОСОБА_3

У суді апеляційної інстанції заявник також вказував, що між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_2, та про те, що ОСОБА_3 звернулась із відповідним позовом до суду проте провадження не відкрито. При цьому зазначив, що він до суду із позовом щодо місця проживання дитини із батьком до суду не звертався.

Тобто зазначені заявником заходи обмежувального припису - це по суті вирішення спору щодо визначення місця проживання нмалолітнього ОСОБА_2 між сторонами, який має вирішуватися у загальному позовному провадженні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням викладених обставин апеляційний суд вважає, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, правильно застосувавши норми матеріального та процесуального права, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва ухваленого 30 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 26 березня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: