Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 755/15702/14-ц

провадження № 61-31099св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представники відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року у складі судді Ластовки Н. Д. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 30 березня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі -ЗАТ «АК ПІБ»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АК ПІБ»), та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 340 тис. доларів США, зі сплатою 12 % річних, строком до 03 березня 2017 року, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за його користування у розмірі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Банк свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору виконав у повному обсязі.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК ПІБ» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «АК ПІБ» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «АК ПІБ» та фізичними особами. Відповідно до умов цього договору цедент зобов`язується передати цесіонарію договори, а цесіонарій приймає та набуває права, що передаються, та зобов`язується прийняти договори забезпечення. Унаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме - ПАТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 30 березня 2007 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_1 .

У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 умови указаного кредитного договору належним чином не виконував, станом на 01 травня 2014 року утворилася заборгованість, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 217 651,65 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату розрахунку становить 2 481 572 грн 91 коп., заборгованості за процентами у розмірі 21 992,87 доларів США, що за курсом НБУ становить 250 753 грн 49 коп., та пені у розмірі 152 900 грн 22 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 885 226 грн 62 коп.

Короткий змістрішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 885 226 грн 62 коп., з яких: 2 481 572 грн 91 коп. - заборгованість за кредитом; 250 753 грн 49 коп. - заборгованість за процентами; 152 900 грн 22 коп. - пеня. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що 30 березня 2007 року між ЗАТ «АК ПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АК ПІБ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 340 тис. доларів США, зі сплатою 12 % річних, строком до 03 березня 2017 року. 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК ПІБ» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «АК ПІБ» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «АК ПІБ» та фізичними особами. Унаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме - ПАТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 30 березня 2007 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_1 . У зв`язку з невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 30 березня 2007 року, у позичальника станом на 01 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 2 885 226 грн 62 коп., яку стягнуто на користь ПАТ «Альфа-Банк», яка складається із заборгованості за кредитом, заборгованості за процентами за користування кредитом та пені, з урахуванням того, що до вимог про стягнення пені застосовано позовну давність в один рік.

Короткий зміст ухвали апеляційного суду

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що 30 березня 2007 року між ЗАТ «АК ПІБ», правонаступником якого є ПАТ «АК ПІБ», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір. Банк виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. 17 грудня 2012 року між ПАТ «АК ПІБ» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «АК ПІБ» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «АК ПІБ» та фізичними особами. Унаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме - ПАТ «Альфа-Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 30 березня 2007 року, позичальником згідно якого є ОСОБА_1 . Оскільки позичальник умов кредитного договору належним чином не виконував, у останнього станом на 01 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 2 885 226 грн 62 коп., яку обґрунтовано стягнуто на користь ПАТ «Альфа-Банк».

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильнимзастосуванням норм чинного законодавства. Зазначав про те, що позивачем на обґрунтування своїх вимог позову не було надано доказів надання кредиту та не було надано доказів на підтвердження того, у якій саме валюті було надано кредит. Розрахунок заборгованості підписаний не повноважною особою. Банком не було надано виписки по рахункам строкової заборгованості за кредитом та процентами, що обліковуються на рахунках II класу 2203 - довгострокові кредити; 2208 - нараховані доходи за кредитами, відповідно до Постанови НБУ від 17 червня 2004 року № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» по рахункам простроченої заборгованості за кредитом та процентами, що обліковуються на рахунках II класу 2207 - прострочена заборгованість за кредитами; 2209 - прострочені нараховані доходи за кредитами відповідно до указаної Постанови НБУ та по рахунку VI класу 6397 - штрафи, пені, відповідно до Постанови НБУ від 17 червня 2004 року № 280. Також банком не було надано оригіналів договорів про відкриття рахунків зазначених у кредитній угоді. Вказував на те, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку. Сам по собі розрахунок заборгованості за кредитним договором містить недостовірні та суперечливі дані. Так, згідно розрахунку заборгованості курс гривні до долара США застосовувався у розмірі 11 грн 40 коп., що не відповідає дійсності, так як станом на грудень 2012 року курс становив 8 грн, а у 2014 році був приблизно 14 грн.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Дніпровського районного суду м. Києва зазначену цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня 2019 року справу за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до розгляду.

Відзив на касаційну каргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 30 березня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 340 тис. доларів США, зі сплатою 12 % річних, строком до 03 березня 2017 року. У подальшому до указаного кредитного договору вносилися зміни та змінювався графік погашення кредиту.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК ПІБ» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір про відступлення прав вимоги.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 указаного договору ПАТ «АК ПІБ» передає, а ПАТ «Альфа-Банк» приймає кредитний портфель та зобов`язується сплатити за нього ПАТ «АК ПІБ» грошову винагороду на умовах, визначених цим договором. Внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля за цим договором, новий кредитор набуває усіх прав вимоги кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань.

Цього ж дня між ПАТ «АК ПІБ» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір про передачу прав за договорами забезпечення, відповідно до умов якого цедент (ПАТ «АК ПІБ») зобов`язується передати цесіонарію (ПАТ «Альфа-Банк») договори, а цесіонарій приймає та набуває права, що передаються, та зобов`язується прийняти договори забезпечення. Права за договорами забезпечення переходять до цесіонарія виключно в силу положень українського законодавства.

27 травня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» було направлено на адресу ОСОБА_1 повідомлення про усунення порушень, а саме - сплату заборгованості за указаним кредитним договором.

Станом на 01 жовтня 2014 року згідно із розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 30 березня 2007 року становить 2 885 226 грн 62 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 2 481 572 грн 91 коп.; заборгованість за процентами - 250 753 грн 49 коп., пеня у межах річного строку - 152 900 грн 22 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, у справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору № 20-1269/3-1 із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 листопада 2009 року, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору міни від 25 листопада 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. 25 листопада 2009 року за реєстровим № 4947, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 березня 2007 року, укладеним між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_1 , станом на 01 жовтня 2014 року на загальну суму 3 511 972 грн, яка складається із заборгованості: за кредитом у розмірі 2 819 724 грн 57 коп., за процентами у розмірі 436 030 грн 92 коп. та пені у розмірі 256 216 грн 51 коп.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Разом з цим, апеляційним судом не враховано наступних норм матеріального прав та обставин справи.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Проте суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення районного суду, зазначених обставин не врахував, не перевірив чи рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року було достроково стягнуто всю суму кредиту, що може свідчити про закінчення строку кредитування з моменту звернення ПАТ «Альфа-Банк» до суду з позовом про дострокове стягнення суми кредиту, про правомірність нарахування процентів за кредитом після зазначеного судового рішення, а, отже, не з`ясував розмір заборгованості за кредитним договором від 30 березня 2007 року.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 04 липня 2018 року № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), у якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Також, пред`явивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк скористався наданим йому частиною другою статті 1050 ЦК України правом дострокового стягнення заборгованості за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов`язання. Саме із цієї дати почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення із позичальника заборгованості, нарахованої до цієї дати, в інший спосіб (стягнення заборгованості).

Апеляційний суд на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернув, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема, не встановив дійсний розмір кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню, чи був реалізований предмет іпотеки.

Отже, висновки апеляційного суду про законність та обґрунтованість рішення районного суду є передчасними.

Таким чином, при новому розгляді апеляційному суду необхідно звернути увагу на зазначене, врахувавши правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, й ухвалити законне і справедливе судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович